Fëanor Léralondë/hu

Fëanor Léralondë egy Dragoci Kósza.

Életrajza
Fogantatásom nem épp a legszerencsésebb körülmények között zajlott és nem is épp a két legideálisabb párosításban. Mivel míg az anyám az elf nép szülötte, addig apám az orkok népéhez tartozott, vagy tartozik. Mert még azóta sem futottam össze vele. Sőt, még orkkal sem találkoztam soha életem során. Mint az sejthető, az apám és anyám balszerencsék sorozataként találkoztak. Ebből a balszerencsés találkozásból születtem én. A teljes történetet máig nem tudom, csupán annyit sikerült megtudnom, hogy az anyám és a családja épp egy veszélytelennek hitt területen haladták át. Ám ekkor találkoztak az orkok egyik fosztogató csapatával. Esélyük sem volt. A csata rövid volt és vérszomjas. Mindenkit lemészároltak, kivétel anyámat. Őt a csapat vezetője megerőszakolta, majd otthagyta az út szélén. Azután eltűntek az összes értékükkel együtt. Nagy szerencsére pár órával később egy erdei elf vadász haladt el éppen arra és megpillantotta a mészárlást. Nem hitte, hogy bárkit is életben talál, de szerencséje volt. Anyámat még életben találta. Végül amikor sikerült némi életet lehelnie anyám meggyötört testébe, megtudta, hogy mi történt. Ezt követően visszavitte anyámat a népéhez, Dragoc-ba.

Kilenc hónappal később…

Anyám eléggé nehézkesen szült meg az éjszaka egyik órájában. Már vagy 6 órája küszködött velem. A részletek, ha lehet most nem részletezem. A bába szakértő szemekkel vesz szemügyre, ám a többiek elszörnyedve néznek erre a kis eleven zöld szörnyecskére. Azonban anyám váratlanul látni akar, majd az első megdöbbenő pillantást követően szeretően vesz karjába. Hisz ahogy mondta nekem egyszer, „Nem az én hibám, hogy az történt, ami.”. Mivel a bába látja, hogy már minden rendben van, ő ki is lép a szobából. Hamarosan egy férfi lép a szobába, aki nem más, mint a vadász, aki rátalált az út szélén. Meglepődve látja anyám mosolyát, majd kisvártatva ő is megpillant. Igaz ő nem minden fenntartás nélkül, de elfogadja a döntést.

Majd másik 14 év múltán már szinte felnőttem. Ezalatt a 16 év alatt nem sok jó dolog történt velem, hisz a szép és kecses elfek között próbáltam érvényesülni. Én, aki hozzájuk képest ocsmány és ügyetlen voltam. Én, ki félig, egy kiátkozott nép fia voltam. Legalábbis ezt tanultam meg köztük. A többi család gyermekei nem túl sokat játszottak és törődtek velem. Ha mégis, akkor is csak csúfolás és gúnyolás volt az osztályrészem. Gyakran sikerült türtőztetnem magam, de néha nem. Ekkor az elf porontyok bizony monoklival és horzsolásokkal, szakadt ruhával tértek haza. Ebben is csak újabb bizonyítékot láttak, hogy nem közéjük való vagyok. Anyám azért, sőt már apám is kiálltak mellettem. Tudták, hogy nem vagyok vadállat. De ez nem volt elég néha, így kijjebb költöztünk a városból és beljebb egy erdőbe. Ám már ez alatt sem tagadhattam meg teljesen ork véremet, hisz apám és anyám elkezdtek kitanítani a kard és az íj használatára. Ebben a két dologban jó voltam, míg a tanulásban már nem annyira. Az erdőbe is sokat jártam, ki az állatok közé. Először ők is féltek tőlem és menekültek előlem, így azt hittem ott sem találok megnyugvást. Azonban 4 év elmúltával megváltoztak a dolgok. Még mindig jártam ki az erdő környező részire. Egyre és egyre távolabb merészkedtem. A kard és az íj használatában már nem tudtak mit tanítani, abban elég gyorsan fejlődtem. Ám tanulmányokkal még mindig küszködtem. Épp egy ilyen erdei elmélkedésem közepette történt, hogy egy elf druida egyszer csak oda jött hozzám. Majd leült mellém és beszélgetni kezdtünk.

- Miért ülsz itt, gyermekem. – Kérdezte ő.

Hangját se megvetés, se gyűlölet nem színezi. Csupán a puszta kíváncsiság.

- Gondolkodom. – mondtam neki.

- Na és ugyan min? – Kérdezte kis mosollyal.

Elgondolkodva néztem rá. Fürkésző szemekkel néztem a korosodó, mosolygós arcát. Vajon mi lehet a célja, szándéka. Ilyen és ehhez hasonló gondolatok futottam át agyamon.

- Azon, hogy ki és mi vagyok én. Tudom, hogy két faj vére folyik az ereimben, de azt nem, hogy mit kezdjek vele. Mintha egy gát szakadt volna át bennem, csak úgy ömlöttek belőlem a szavak. Órákon át ültünk ott és beszélgettünk. Ő közben csak figyelt. Néha-néha közbevetett egy-egy gondolatot, avagy észrevételt. Majd sötétedni kezdett, így én mentem az egyik irányba, ő a másikba. Miután haza tértem, elmeséltem a szüleimnek a történteket. Ők pedig örömmel fogadták hírt. Ezt követően még sokszor futottam össze az öreg druidával és sokáig beszélgettünk. Mind a két népről, a helyemről ebben a világban, a természetről és annak sokszínűségéről. Így ment ez jó pár hétig. Majd végül kibukott belőlem a kérés. Lehetnék-e a tanítványa. Ő pedig válaszolt egy szóval: ”Igen”.

Majd egy újabb hat évet követően az egyik legifjabb tanítványként állok a Helpulus szentélyben, ahol várom, hogy druidává avassanak. Ott van mesterem is, az öreg druida és a szokásos mosolyával tekint le rám. Végül a beavatás véget ért és immár én is teljes értékű druida vagyok. Ezt követően haza látogatok, hiszen már hat éve nem láttam a szüleimet. Ahogy az ösvényeken jártam, meglepődve tapasztaltam, hogy a többi elf is tisztelettel tekint rám és egy biccentéssel köszöntenek engem. Amint hazatértem, nagy öröm fogad a szüleim részéről és engem is boldogság jár át, hogy láthatom őket. Örülök, hogy végre békét találtam háborgó lelkemben. Hisz most már tudom, hogy itthon vagyok. Újabb 3 hónap telik el, miközben boldog vagyok és az elf nép is befogadott. Most már tevékeny tagja vagyok ennek a népnek. Ekkor keres fel egy elf harcos és tesz nekem egy ajánlatot. Tudta, hogy tanultam harcolni és nem is ment rosszul, sőt még a druidák útját is kitanultam. Felajánlja, hogy kiképez kószának. Én pedig elfogadtam az ajánlatát, hiszen nem mindenkinek van ilyen lehetősége.

Ismét eltelik négy vagy öt év az életemből. A kiképzés nehéz volt és néha bizony könyörtelen. Viszont megérte. Jobban harcoltam, mint addig valaha. Kitanítottak ott a nyomolvasásra és a lopakodásra. Meg még sok egyéb szükséges tudnivalóra, ami szükséges ahhoz, hogy hetekig, olykor hónapokig túléljek a vadonban, ha szükséges. Majd próba elé vetettek a többi növendékkel együtt. Benn kellett maradnunk a rengetegben 2 hónapon keresztül. Persze, aki nem bírta tovább, az kijöhetett, de akkor elbukta a próbát és soha többé nem próbálhatta meg. Így hát maradtam. Gyakran éheztem és éreztem magam kissé elhagyatottnak, de mindig erőt vettem magamon és maradtam. Végül letelt a két hónap. Így hát a bennmaradtak hazatérhettek, amivel is véget ért a képzésük. Ezúttal nem volt avatás, csupán megkaptuk a rangunkat.

Kisvártatva már ismét a vadonban találtam magam. Ahol újabb kalandok vártam rám. Ám ez már egy másik történet.

Az eredeti FRPG-ben
Fëanor Léralondë a fórumon 2011 Március 22-án jelent meg, de nem vett részt egy kalandban se.