Ithric Drakrumhal/hu

Ithric Drakrumhal egy 🇭🇺i Kósza

Életrajza
Gronnor Drakrumhal erős férfi volt. Rettenthetetlen harcos, kinek ha testét meg is törték, lelkét sosem. Az utolsó pillanatig csillogott szemében méltóságának megmaradt roncsa, melyet sikerült megőriznie. Még 100 esztendős sem volt, mikor már csaták egész sorát küzdötte végig, alaposan kivéve a részét a véres és galád tettekből is. Egészen addig, míg az Istenek úgy nem határoztak, hogy ideje megbűnhődnie. Ennek köszönhető, hogy élete további részét nyomorban, megaláztatottan, rabszolgaként töltötte. Több, mint öt évszázadot. Nem volt jó ember, nem is tartotta magát annak, és sosem vált azzá. De a kegyetlen büntetése gyökeresen átformálta a világát.

Gronnor Drakrumhal volt az apám. Anyám pedig a gazdája, egy szívtelen Grófnő, kit születésem megfosztott az életétől. Ha nem halt volna bele, valószínűleg úgy sem húzhatta volna sokáig; a Gróf, hites férje nem bocsátotta volna meg neki szórakozása gyümölcsét, mellyel szégyenbe hozta. Egy rabszolga gyermekét hordta a szíve alatt. És pusztán egy szerencsétlen, észrevétlen véletlen miatt. Mert élvezte, hogy bármit megparancsolhat a vonzó erdőelf rabszolgának...

Apám nem akart engem. Ahogy a Grófnőt sem kívánta korábban. Eleinte teher voltam csupán, de az ő vére csörgedezett az ereimben, így még egyszer megpróbálkozott a szökéssel, mielőtt mindkettőnk életét elvették volna. Eddig sosem járt sikerrel, s minden egyes kudarca tükröződött a megcsonkított testén. De most, most nem állíthatta meg semmi. Volt még valaki, valami, amiért érdemes volt küzdenie. Amit meg kellett óvnia. A még ártatlan, tiszta részt önmagából.

Kemény, de jó apa volt, felkészített az életre. S mikor érezte, hogy a porhüvely, melyet összetörtek az évek egyre csak gyengül, elküldött magától. Nem voltam mellette, mikor meghalt. Kovácsinasnak szegődtem és a levegőtlen, izzó műhelyek világában edződtem tovább. Miközben sorra bajba kerültem az erős igazságérzetem és vakmerőségem miatt, egyre inkább vonzani kezdtek a különféle kardok, majd harcstílusok. Jól jött az a folyamatos verekedések és bukások, lelki terror és testi gyötrések után. Segített levezetni a tehetetlenség érzésem, hogy nem tudok segíteni azokon, akik apámhoz hasonlóan nyomorult helyzetben tengődtek. Tehát új kedvtelésemnek hódoltam egyre inkább, és a munka mellett gyakoroltam, tanultam. Ez az ifjú hév később sem lankadt, de érdeklődésem kiterjedt. Amennyit csak tudtam tanultam, szívtam magamba az információkat. A város, az utca volt a tanítómesterem. És jó üzleteket kötöttem. Egy fattyúkard, egy víváslecke... Hosszú évtizedekkel később lett csak lehetőségem útra kelni és felkeresni a hazám, melyről oly sokat mesélt nekem apám. Azonnal beleszerettem a népembe, melynek sajnos csak félig voltam tagja, s ez elég sok nehézséget szült akkoriban. De engem nem állíthatott meg semmi! Elvarázsolt a kultúra, a vallás, a természet, a történelem és a nyelvek. Mindezek iránt mind a mai napid hasonlóan érzek. Faltam az írásokat, ahogyan a bölcsek szavait is. Büszke voltam, mikor már úgy hivatkozhattam magamra, mint druidára. De az egész varázsa elveszett a szentélyekben való ücsörgés közepette. Nem nekem találták ezt ki. Nekem utaznom kellett, harcolnom, felvennem a kesztyűt és segítenem azon, aki rászorult! Amíg szenvedtek körülöttem én nem dőlhettem hátra a természet lágy ölén. Képtelen voltam élvezni azt az életet, ami megadatott! Hiába került annyi munkámba elérni, tovább kellett lépnem. Cselekednem kellett. Nem bírtam elviselni a saját szerencsémet. Már Kószaként tértem vissza hát a zsúfolt városokba. Azóta is járom az utcákat, a sötét árnyakból figyelem a birodalmakat és teszem a dolgom. Nem várok érte semmit. Ez a feladatom. A kötelességem, küldetésem. Igaz, a diplomácia nem az erősségem, de akadnak más módszerek is a tarsolyomban. Az évek alatt valaki elkeresztelt, Árnyas Drak híre gyorsan terjedt attól kezdve, a pletykák azóta is sebesen járják a földeket. Az emberek hallanak rólam, s tudják, hogy nincsenek egyedül. Akinek szüksége van rám, megtalál. Ha nem találok én rá hamarabb. Az elnyomottaknak ez a név a reményt, a romlott lelkűeknek a hátborzongató fenyegetést és elkerülhetetlen megtorlást jelenti. Mert előlem nem rejtőzhet el senki...

Igaz, annak a pár évszázadnak a keserű tapasztalata, melyet leéltem egészen komorrá tett, több szenvedést láttam már, mint egészséges lenne. Ez sokszor túlzottan is sötéten láttatja velem a világot, melynek romlottsága folyamatosan tönkretétellel fenyeget. De igyekszem nem hagyni magam. Ez a két méteres szikár félelf szilárdan tartja magát, megingathatatlanul. És még fogja pár száz évig.

Az eredeti FRPG-ben
Ithric Drakrumhal a fórumon 2013 Április 25-én jelent meg, de nem vett részt egy kalandban se.

A 2013-as játékban


Tervezve volt, hogy Ithric Drakrumhal egy játszható csapattárs lesz a játékban, de a játék sohasem ment túl a tervezési szintnél, és nem lett belőle semmi.