Orikexir Spaendjekkel/hu

Orikexir Spaendjekkel (Sötételf kiejtés: ; Etrandi kiejtés: ) egy 🇭🇺i Sötételf Fejvadász.

Életrajza
A kereskedő, fáradtan érkezett könyvtárába, ahol már várta a szolgája által előkészített könyv. Ma valami tanulságosat, de mégis izgalmasat akart olvasni, ha a szolga neki nem tetszőt rakott ki neki, akkor bajban lesz.

~ Hiszen még neki sem kezdtem!~ emlékeztette magát a kalmár. Folyton arra a furcsa fenyegetőzésre gondolt, amit legnagyobb riválisa vágott a fejéhez. Naponta történnek ilyen fenyegetések vele, de ez valamiért valóságosnak hatott.

~ Hülye vagy te, inkább kezdjünk neki a könyvnek!~ hessegette el a felhőket homlokáról. A könyvnek meg se nézte a címét és íróját, rögtön az első fejezettel kezdte.

A kezdetek
Életem mindig a pénz körül forgott, csecsemő koromban a felszínre költözött szüleim, eladtak. Akkoriban a sötét elfek ritkák voltak a felszínen. 100 aranyat adtak értem. Egy fejvadásznak adtak el, aki megélhetését ínséges időkben lopással kereste meg. Szóval így lettem az ő „apródja”. Életem első 5 évében nem történt sok dolog, de aztán egy unalmasnak ígézkező napon…

Lopakodás
Hirtelen mentorom kezeit éreztem a torkom, a semmiből lépett elő. A támadása gyors volt és lefegyverző.

- Tanuld meg, fiú, hogy mindig legyél éber. Ezentúl meg ne lássalak, hogy a folyosóimon közlekedsz.- Rögtön megértettem, hogy ezentúl az árnyak útját kell járnom. Eleinte nem ment könnyen, gyakran elkapott, megvert, majd utamra engedett. De képességeim megfelelő ütemben fejlődtek. Mikor elég ügyessé váltam, elkezdtem őt lesből letámadni, mikor alkalmam nyílt rá. Persze ezeket mindig követte valami megtorlás is, ételmegvonás főleg. Találékony voltam, loptam a kamrából élelmet magamnak. Mentoron elégedett volt velem, még ha ezt nem is mutatta ki.

Harc
Mikor már kezdtem otthonosan mozogni az árnyak között, mentorom megtanított a közelharcra és az íj használatra, valamint megmutatta hogyan lehet bőrpáncélban harcolni. Közelharcra a katanákat részesítettem előnyben, míg távolharcaban egyértelműen a számszeríj vitte a pálmát. Sokat edzettem vele, jó kardvívót nevelt belőlem, ha nem is a legjobbat. A katanával többet gyakoroltam mint a számszeríjammal. Egy nap egy furcsa láncot találtam mentorom szobájában, érezhetően pezsgett benne valamilyen mágia.

- Előbb tanuld meg hogy kell a varázsmentes változatával harcolni, akkor megkaphatod ezt, feltéve ha eltudod lopni!- tűnt fel a hátam mögött a mesterem. Attól a naptól kezdve elkezdtem a láncokkal is gyakorolni, kifejlesztettünk egy rendkívül halálos katana-lánc kombinációt, ezzel az új harcmodorral elméletileg ellenfeleink legtöbbjét kizökkenthetjük. Továbbá kikevertünk két rendkívül érdekes szert. Az egyik levegővel érintkezve füstöt képez, melyben nem látnak ellenfeleink, illetve egy sokkal agresszívabb szert, mely becsapódás hatására felrobban kisebb sérüléseket okozva. Összességében egy sokkal inkább cseleken és meglepetésen alapuló harcmodort dolgoztunk ki együtt. Kár hogy élesben ő sohasem tudta kipróbálni.

Elaltatás, Hamisítás, Csempészet
Természetesen egy jó fejvadász és tolvaj életében nem a harc a legfontosabb. Valahonnan élni is kell, még akkor is ha éppen nincs kit levadászni. Ezeket a részeket annyira nem részletezném, mivel ezek nem izgalmasak vagy tanulságosak. Legyen elég annyi róluk, hogy a csempészeten kívül jól mentek.

A vég
Tanulásom a végéhez ért, a mentorom házában töltött éveim így 25 évesen már a végéhez közeledtek. Sajnos nem számítottam rá hogy hamarabb érnek véget mint gondoltuk volna. Rablók törtek a házunkra, mentoromat szinte rögtön súlyos sebet kapott. Én belopóztam a szobájába és magamhoz vettem a mágikus láncot. A lánc, amint hozzáértem, beleolvadt a bőrömbe, a lánc a részemmé vált, képessé váltam pusztán akaratommal irányítani azt.

Ekkor törtek be a szobába. Két rabló rontott be és szinte rögtön nekem estek. Ösztönből reagáltam. Egy füstbombát dobtam közéjük, majd a lánccal kisöpörtem a lábukat, egyiküket estében öltem meg a kardommal, míg a másiknak a láncommal kicsavartam a kezéből a bunkóját, majd lefejeztem.

A szobából kilépve rögtön az árnyékokba olvadtam, még két rabló volt a házban, egyiküknél kard volt, másikuknál vívótőr. A kardos tűnt a vezérnek. Őt elaltattam, majd újra az árnyékokba menekültem. A vívótőrös idegesen hadonászott, nem vette észre mikor mögéje kerültem és szíven szúrtam. A kardost egy székhez kötöztem, majd mesteremhez rohantam. Egy mondatot mondott még el nekem.

- Soha ne ölj hacsak nem találod szükségesnek, soha ne lopj ha nem szorít a szükség, büszke vagyok rád!- ezekkel a szavakkal kilehelte a lelkét. Összeszedtem a szükséges felszerelést, élelmet, tűzgyújtó eszközöket, a füstbomba és a robbanó kotyvalék receptjét és még pár életfontosságú dolgot, majd odamentem a banditához. Egy óra múlva felébredt, jobban tette volna ha nem ébred fel… Aznap éjjel a házból egy ember ordításait lehetett hallani…

Megtudtam, hogy egy kalmár bérelte fel a banditákat, a mentorom megölte valamelyik rokonát és bosszúból tette ezt. Tudom a nevét, hogy hol lakik, még a riválisának a nevét is. Megbeszéltem a riválisával hogy jutányos áron eltüntettem őt, ő beleegyezett. A történetem itt ér véget, de nem az olvasó számára…

A kereskedő homlokán gyöngyözni kezdett a veríték, egy sötét ruhákba öltözött setét elf tűnt fel a szoba másik végében, hátán számszeríj, övein flaskák csüngtek, oldalán egy katana volt, míg bal karján egy lánc.

- Hogy tetszett?- kérdezte az elf.

Az utolsó dolog amit a kereskedő látott az a lánc felé suhanó árnya volt…

Az eredeti FRPG-ben
Orikexir Spaendjekkel - a fórumos nevén Orikexir Spinejackal - a fórumon 2010 Augusztus 10-én jelent meg, de csak kevés kalandban vett részt: Sötét Beavatás, Gnollvadász és A Földalá.

A 2012-as játékban
Orikexir benne volt a játékban megjelenésre szánt karakterek halmazában, viszont a játékos soha nem találkozhatott vele. Még grafikát se kapott a játékban.

A 2013-as játékban


Tervezve volt, hogy Orikexir egy játszható csapattárs lesz a játékban, de a játék sohasem ment túl a tervezési szintnél, és nem lett belőle semmi.