Elbek Hammerhand/hu

Pörölykezű Elbek egy Törp Harcos.

Élete
A családom Észak-Etrandból származik. Anyám nem sokkal születésem után meghalt, apám pedig nem tudott hirtelen mit kezdeni a nyakába szakadt gyerekkel. Úgy gondolta, a fővárosban talán jobban boldogul, és könnyebb lesz elfelejteni a történteket ha elköltözik. Így hát nyitott egy sörfőzdét Grandfolkban, engem pedig ahogy elég idős lettem, iskolába adott, gondolván hogy majd fia meghozza a családnak a várva várt dicsőséget, ha Bjarndyrreider lesz belőle. Testi erőnek nem voltam híján, a buzogányt is jól forgattam, minden rendben ment addig, amíg csak gyalogosan gyakoroltunk. Azonban az első alkalommal amikor medvehátra kellett volna ülnöm, valami ritka goromba állatot kaptam, ami megvadult, ledobott a hátáról és még jól rá is lépett a lábamra amikor próbáltam arrébb gurulni az útjából. Eltört a bal lábam, és a gyógyítók hiába raktak rendbe, én még mindig tudom hogy nem olyan erős mint amilyennek kellene lennie, és ráadásul még ha vihar jön akkor sajog is. Ezután kijelentettem hogy belőlem aztán nem lesz Bjarndyrreider! Inkább verném fejbe az összes beste medvét minthogy egyre is ráüljek! Oxbardagi sem akartam lenni, a fejszéket nem szerettem (vagy tanuljak meg lőni? ugyan. minek csináljak sündisznót az ellenfelemből, ha oda is mehetek hogy jól fejbekólintsam egy buzogánnyal?), így a mesterek úgy döntöttek nem vagyok megfelelő nekik. Ennek "örömére" hazatértem az öreghez, és leittam magam a sárga földig. (mivel jól ment neki az üzlet, a sörfőzde mellé időközben egy kiskocsmát is épített) Sajnos ezen állapotomban belekötöttem pár olyan alakba akikbe nem kellett volna, kimentünk a kocsma elé verekedni egy jókora emberrel, aki eléggé helybenhagyott. Másnap közölte apám, hogy igazán több eszem is lehetne minthogy egy kovácsmesterrel állok le verekedni. Mindketten meglepődtünk, mikor dél körül az említett újból megjelent nálunk, és közölte, hogy a tegnap történtek ellenére, szívesen látna segédeként, látva hogy egész erős vagyok. Aztán hozzátette: Természetesen csakis józanul! Így esett, hogy ezután kovácsinasnak álltam. Három éven keresztül kalapáltam az izzó fémet, mindig is boldogan emlékszem vissza erre az időre. Emellett kiderült, hogy a mester nem teljesen törvényesen végzi a munkáját, már ami a nyersanyagok beszerzését illeti... ellestem pár fortélyát, már ami az okirathamisítást, valamint a csempészetet illeti. Úgy tűnik, egyes vetélytársaknak nem tetszett mesterem virágzó üzlete... így egyik reggel, munkába indulván mesterem vérző testét találtam a küszöbön. Odamentem hozzá, hogy megnézzem él-e még, szerencsére még lélegzett. Gyógyítóért kiabáltam, míg valaki elő nem kerített egyet. Mesterem lassan épült fel, és úgy döntött elmegy ebből a városból. Én el sem tudtam képzelni más életet mint a városi, így nem tartottam vele. Most itt vagyok, egy öregedő apával, féligképzett harcosként, de egy buzogányon, egy saját magam által kovácsolt páncélon (a 3 év fizetsége) és egy butykos pálinkán kívül túl sok mindenem nincs...