Reyanna Rýger/hu

Reyanna Rýger, egy Ember Harcos.

Élete
Dél-Etrand vidéke nemcsak nagyon szép, kiváló hozamú földekkel de egyúttal számtalan veszélyt is rejteget magában a szomszédos orkoktól kezdve a helyi élővilágon át az itteni banditákig. Reyanna árul el titkot, ha azt mondja, nem mindig volt ilyen hangzatos, szépen csengő neve. Gyerekkorában Elna néven hívtak, szülei egy kis törvényen kívül közösség kellőképpen becstelen tagjai voltak. Apja fényes páncélok helyett tolvajkulcsokkal járta a környező településeket, míg anyja egy szabadúszó zsoldos volt. Végtelen szabadságszeretete is tőlük és erről a Titanius háta mögötti falucskából származik: elég csak annyit mondani, hogy annyira nem bírták a házasság jelentette kötöttségeket, hogy többször csúnyán összeverekedtek igen apró dolgokon is. A falu egy erdő melletti mocsárban húzódott meg, tagjai mind a társadalom száműzöttei voltak, ám mégis fontosabbak voltak egy egész lovaghadseregnél. Ugyanis ha ork betörésre került a sor, számtalan módon segítették a helyi milíciákat a portyázók elleni harcokban. Mint mindenki, Elna is kiképzésben részesültem, anyám mindenféle fegyver használatára okított, valamint a vadonban való túlélésre és a nyomok olvasását is tőle lestem el.

Kilenc éves volta, mikor először vett részt egy ilyen portyacsapat legyűrésében. Rátalált egy csapat ork nyomaira a láp mentén, és hazasiettet, riadóztatva az otthon lévőket. Délutánra már az egész falu fegyverben állt, és a rajtaütésre készülő orkok maguk lettek váratlan támadás áldozatai. Mivel aznap a pusztulástól mentette meg mindannyiuk életét, hamarosan a legkedveltebb gyerek lett és már senki sem merte már húzgálni a haját, mint annak előtte. Még az egyik szomszédos faluba is kimerészkedett, ahol azonban barátságos fogadtatás helyett kővel dobálták meg és végül néhány felnőtt kaszákkal és kapákkal zavarta el, legnagyobb megdöbbenésére. Elvégre ha Elna csoportja nincs, ők már régen az orkok martalékává váltak volna. Innentől kezdve nem tartotta semmire a "tisztesség" és "rend" fogalmát, amellyel a lápon kívüliek oly' szívesen dobálóztak mindig is.

Ahogy felcseperedett, a fiúk egyre inkább más irányban kezdtek érdeklődni a serdülő lányka felé, apja pedig, aki egyre jobban barátja lett az alkoholnak, elvárta, hogy lánya tartsa el. Apja a feleségéhez persze nem mert fordulni, hiszen tudta, hogy tőle legfeljebb két pofont kapna, nem többet. A falu sosem dúskált a pénzben, Elna pedig függetlenségre vágyott, ezért nehéz döntést hozott: összepakolta minden tulajdonát és egyik este búcsúzás nélkül felkerekedett, hogy örökre maga mögött hagyja azt a bűzös helyet, és más megélhetés után nézzen. Anyja egy időben zsoldosként kereste kenyerét, így maga Elna is erre az útra akart lépni. A kinti világban először is meg kellett szabadulnia attól, amit magával hozott: új ruhákra, új névre volt szüksége. Míg előbbi könnyen ment, utóbbit jó ideig farigcsálta, különböző fogadók álneveit használva, míg végül eljutott a tökéletes mestermunkához: Reyanna Ryger, aminek egyszerre volt ősi, nemesi és harcias hangzása.

Az egyszerű zsoldoslétnél azonban jobb lehetősége adódott: az egyik harci versenyen mutatott küzdelmem alapján - bár veszített - a Vérvörös Fény Lovagrendjének egyik toborzója meglátta Reyannában a potenciált, és felajánlotta, hogy csatlakozzon a rendjükhöz. Bár sosem volt vallásos és neveltetése alapján túlbuzgóan jó sem, sőt a kötöttségeket sem állhatta, akkor elég jó lehetőségnek tűnt a fejlődésre a csatlakozás, így hát elfogadta. "Etrandban viselkedj úgy, mint az etrandiak" tartja a mondás, ő pedig buzgón adta a Titanius hívőt és elszánt jót, miközben igyekezett minél többet eltanulni a lovagi harcmodorból, aminek kétségkívül nem igen akadt párja a harcmezőn. Persze vidéki lányként sokan szerettek vele szórakozni, de amikor váratlan "balesetek" kezdték érni ezeket az embereket, például néhány csontjukat törve legurultak a lépcsőn vagy rejtélyesen összeverte őket éjjel valaki, ezek előbb-utóbb abbamaradtak. Nagy erejével, emberfeletti kitartásával és ügyességével hamar kivívta mások megbecsülését, bár nem igazán vágyott rá. A mágia ugyanakkor meghaladta a képességeit, egyes rossz nyelvek szerint "túl buta" volt hozzá, ugyanakkor meg kell jegyezni, az ő orruk pedig túl hamar betört.

A rendszabályoknak sosem volt nagy barátja, így mikor az egyik tipikus fehér lovon ülő szőke herceg stílusú lovag megtalálta kéretlen szerelmével, tudta, hogy ideje a távozás mezejére lépnem. Még a lovagi vizsgák és paladini kinevezése előtt volt, így remélte senki sem szán arra különösebb erőt, hogy egy egyszerű tanítványért átkutassa a fél világot. Ismét este hagyta el a helyet, a magam felszerelésével, hogy most már végre zsoldosként próbálhasson szerencsét. A főváros nyüzsgését elhagyva vidékre ment, hiszen ott mindig akad munka, és páncélját és fegyvereit átkovácsoltatta, hogy ne bukjon le rögtön. Ezután hozzálátott, hogy megalapozza a maga szerencséjét.