Tiamat/hu

Tiamat, egy Sárkány Kalandor.

Élete
Nehogy azt higgye valaki, hogy a sárkányok fajtájának tagjai vagy véghetetlenül öregek - és ezért bölcsek - vagy pedig körmönfont haspókok! Na jó, ilyen végletekben végső soron nem mindenki gondolkodik, de tény ami tény, "öreg" sárkány nem vén sárkány, s nem mindig bölcs. Hogy mi az öreg, az mindenki számára mást jelent, de vegyük csak emberi szemszögből a dolgot, úgy legalább mindenki megérti. Az ő története legalább annyira változatos, mint amennyire unalmas, ha más és más szemszögegből próbáljuk felidézni, de ami nem vitás, hogy valamikor Thorm'fa idején vette kezdetét. Hogy milyen családi kötelékekkel rendelkezik, maga sem tudja, a sárkány ki felnevelte nem volt az apja, vagy egyébiránt rokona, hanem egy 'vén gyík', aki egy emberöltőre éppen megunta az egyedüllétet. Ha léteztek valaha igazán bölcs és nagyerejő fajtársai, ő egészen biztosan az volt, leginkább valahányszor magához hasonlítja. Más hidegvérűek nyelvét beszélte, olyanokét akik akkorra már réges-régen eltűntek ennek a viágnak a színéről, az ő emlékein azonban az idő nem foghatott ki. Matusalos - ahogy nem túl fantáziadúsan hívta magát - akkora volt mint egy templom, de türelmével még egy egész ország sem vetekedhetett volna, s ha száz évig tudott volna beszélni folyamatosan, alvás nélkül, még akkor sem mesélhette volna el mindazt, amit valaha átélt. Tiamat sosem ismerte meg más fajtársát annyira, mint ahogy őt, hiszen míg vele volt, nem akadt más, kivel beszélhetett volna. Szó mi szó, akkor még hallgatott rá buzgón, más választása nem is volt a világtól elszigetelten, magas hegycsúcsok közötti távoli, vagy nem is oly távoli tájakon.

Szinte minden bölcsességet, amit tud - és más is bölcsességnek hívná - őtőle tanult meg, így beszélni a hegyi fajták, a hegyes- és kerekfülűek nyelvét is, mely egy fiatal lénynek igazán nem esett nehezére, s egy napon előnyére is vált. Nem is egyszer. Tudván és mondván is, hogy egy napon már magának kell boldogulnia, vén nevelője olyan döntést hozott, mely néhány halandónak ugyancsak okozott majdan problémát: rávezette az ősi mágiákkal való kapcsolatára. Ha nem így tesz, Tiamat talán máig az ő szellemében élt volna tovább, ritkán szállva alá völgyekbe és síkságora, hogy éhségét csillapítsa, majd visszarepüljön az istenek háta mögé és tovább elmélkedjen mindazon, mit Matusalos valaha fontosnak tartott. Pedig sokáig tett így, miután ő tovább állt, a magány és a csend által nyújtott szűkös kis utópiában teltek el emberöltők. Elhagyta zöld pikkelyeit és hasonlatos smaragd színre cserélte, s miután egy örökkévalóságra elment a kedve a növények habzsolásától, legalább értelmet nyert hosszú kínlódása velük, mikor végül arany pikkelyekre tehetett szert. Valóban nem sok mondanivaló akad ezekből az időkből, mit is lehetne mesélni arról, miféle harmonikus és természetes gondolatok váltakoztak elméjében, az élet értelmét vagy más titkokat kutatván, miközben messze a népek városaitól meditált? Manapság el sem tudja már képzelni, hogyan volt képes annyi ostobaságon rágódni akkor, más idők járnak és az elmúlt dolgokat nem ugyanazokkal a szemekkel látja már.

Ő is attól változott meg persze, mint oly sokan mások: elhagyta otthonát. Mikor már sok éve viselte a talán leghatalmasabb sárkányok irháját, nekivágott az ismeretlennek, de nem valamiféle megvilágosodást talált a nagy világban, hanem másféle igazságokat és értékeket. Kezdetben az emberek legelőit látogatta, más fajtársait figyelte, ha megadatott neki a lehetőség, s így végül az ő fejébe is szöget ütött a másféle gyarapodás lehetősége. Egyre kevésbé kezdte érdekelni, hogy egy-egy marhát észrevétlenül vigyen magával, amint rájött, hogy a kisebb lények nem sokat tehettek ellene, egyszerűen csak elment és elvette, amit el akart venni. Sokkal egyszerűbb volt így, nem volt szükség visszafogottságra és ami legfontosabb, büntetlenül távozhatott, mígnem úgy döntött, hogy marad. Etrand királyságainak korai évei jártak, a király még nem volt olyan erős, mint manapság, a földek melyek felett uralkodott még távolinak számítottak székesfővárosától, s mikor egy folyóparti városka falán "elaludt az őr", egymaga vette be magát a fellegvárva, persze miután feldúlta. Lehet hogy éppen úgy érezte ott magát, mint egy királynő, csakhogy az igaz ura a vidéknek messze volt éppen ugyan, de nem sokáig, s itt ért véget az az élete, mely a hírhedt férgekéhez lett volna hasonlatos, amennyiben bevégeztetik. Benne ugyanis mintha lett volna egyfajta óvatosság és maradt némi, mely a megfelelő alkalmakkor felül tudta múlni újonnan megismert kapzsiságát és gőgösségét. Megtudta ugyanis, hogy a király egy egész sereget toborzott csak azért, hogy megszabadítsa tőle a városát, ő pedig valami furcsa megérzésből arra a következtetésre jutott, hogy aligha nyerhet. Vonakodva ugyan, de otthagyta a várost népestől-mindenestől és nem is mutatkozott soha többé, mint sárkány legalábbis nem. Nem egy olyasfajta döntés volt ez, amit egy magafajta minden teketóriázás nélkül megtesz, neki viszont megvoltak a maga indokai, s itt nem csupán arról volt szó, hogy megfutamodott egy nem mindennapi kihívás elől.

Rövid ott léte alatt volt néhány ember, akik nem csak hogy behódoltak neki, de ügyes szavaikkal és hasznosságukkal mondhatni megkedveltették magukat vele, ez pedig továbbállását követően sokáig lefoglalta gondolatait. Tetszett neki körmonfontságuk, alkalmanként kitartásuk és tualjdonképpen változatosságuk, melynek hála képesek voltak alkalmazkodni az őket körülvevő világhoz. Mennyivel többre vihették az ilyen lények az urak és úrnők árnyékában? Ott voltak előttük és gyakran bizony ott voltak az után is, hogy mestereik csillagai leáldoztak. Szó mi szó, temperamentuma sokkal több rokonságot talált bizonyos emberekével, mint amit annyi év után Matusalos okításaival érzett. Átgondolva az életformák közti külömbségeket, egy jókora lényként nagy teher volt számára önmaga már csak az adott környezetéhez viszonyítva is, melyben éppen találta magát. Többé már nem érezte úgy, hogy szolgálná érdekeit, ha nem találna megoldást a problémára, mely idővel csak súlyosbíthatja a rá leselkedő veszélyeket és mi több, kényelmetlenségeket. Varázshatalma mint sárkánynak, változatlanul számottevő volt, s ugyan nem kutatta mindig messzemenően a mágia rejtett bugyrait, segítségével sikerült leereszkedni az emberek és rokonaik közé, mely nyelvüket beszélve egyszerűbb volt, mint anélkül lett volna. Persze, hogy az ő ruháikat viselte, az ő csizmáikban járt, az ő fegyvereik pihentek a keze ügyében, kezdetben nem volt könnyű, s bár most nem emelkedett ki közűlük magasságban vagy tekintéyben, ereje mégis megmaradt, s igazság szerint ez volt a legfontosabb. De vér nem válik vízzé: nem kellett sok időt köztük töltenie ahhoz, hogy kialakuljon a világgal és az abban helyet foglaló dolgokkal szembeni cinizmusa, mely némiképpen mosolytalan humorérzékéhez is hozzájárult, amit viszont nem sokan értettek meg máig sem. Az emberek ugyan ravaszak, mégis kicsinyesek voltak és olyan dolgokhoz is ragaszkodtak, melyeket még mindig nem sikerült egészen megértenie, nem hogy megtapasztalnia. Viszont nem volt a világuk veszélytelen, ha igazából egy lett volna közülük, bizony nem sok napot érhetett volna meg városaik utcáin, de még csak házaikban sem. Ugyanakkor mindez lehetőségeket kínált neki: a sok becstelen és mások életével nem törődő emberrel a közös nevezőt nem esett nehezére megtalálni, s minél jobban szót értett velük, annál okosabb is lett. S valóban, a legfelül ülők mindigis jobban ki voltak téve a változó szelek szeszélyeinek és veszélyeinek, mint az alattuk levők, s bár ez sem volt elmondható minden nézőpont alapján, nem is az számított. Így határozta el, hogy a híresek és hírhedtek fényét kerülve keres magának jövőt, amiről tulajdonképpen elképzelése sem volt, de éppen emiatt rejtegethet olyan dolgokat, melyek többet adhatnak puszta elégedettségnél.

Fegyverekkel élni sokkal könnyebbnek bizonyult, mint varázserővel, mely ugyan kétségtelenül nem hagyta el, ritkán volt rá szükség és így kevésbé maradt figyelemfelkeltő, már amennyire kékes árnyalatú hajfürtjei nem voltak azok - de a már csak kevés varázserővel rendelkező lények is szerették formálgatni magukon, amit lehetett, így leginkább csak az egyszerű emberek nézegették meg ebből a szempontból - nem mindig előnyére. A lovakkal persze akadt bőven gondja, azok ugyan nem voltak bölcs jószágok, de teljes egészében állatiasan ostobák sem, így hát nehéz, ám kifizetődő volt beszerezni egyet, s betörni hogy a hátán is megtűrje. Egy páncél, egy ló, egy lándzsa és egy kard sokkal jobb barátainak tűntek egy embernek, mint a mindennapi eszközök melyekkel alig csilingelhetett valami érme az erszényükben. Amire egyébként is megfájdult néha a foga, s ha békében onthatott értük vért, meg is tette. Persze megérte néha földesuraknak dolgozni, segíteni fenntartani a rendet az uradalmaik felett és eltávolítani az alkalmatlankodókat. De kifizetődő volt beállni seregekbe is, mint mikor egy sokadik királyi herceg testőrségéig jutott néhány száz évvel ezelőtt, csak hogy ő legyen legyen majd az, ki az ellenséggel kiegyezve rajtaütésbe vezesse kompániáját, s megvédendő ura holttestéről elsőként emelhesse el legbecsesebb jelvényeit. Egy naív és gondolkodó, ám hatalmas lényből vált egy módfelett becstelen, de ugyanakkor mindig apróbb és elérhetőbb célokat szeme előtt lebegtető zsivánnyá, aki folyton folyvást úton van és a maga, önző céljain túl csak akkor lát el, ha éppen úgy akarja, vagy nincs valaki aki képes valamilyen módon hatni rá. Talán azért is boldogult az emberek között: nagyjából értette őket és hogy miként gondolkodnak, s nem volt válogatós, ha valakinek akadt munkája a számára. Mássága ellenére pedig jól tudta amazt titokban tartani, noha nem ritkán került kétséges helyzetekbe.

Alig két esztendeje történt, hogy egy nagyobb csoport zsoldossal és lovaggal egyetemben éppenséggel a törvény oldalán került szembe egy korántsem mindennapi rablóbandával, kik Etrand ország középső vidékein garázdálkodtak, s már sok fejfájást okoztak a királynak. A vérdíjak már alapjában véve ígéretesek voltak, annyira, hogy egy időre akár le is pihenhetett volna utána, mert egy sárkány mégiscsak sárkány, s olykor több időt tölteni valahol evéssel és ivással nyugtatóbb lehet a puszta szunyókálásnál. Nem voltak hát kétségei, felkerekedett velük és néhány hasznos szemnek és fülnek hála hamarosan megtalálták a táborukat, s lecsaphattak rájuk. A problémát azonban egy troll jelentette, amin ő mihamarabb túl akart kerülni. Hogy honnan szedték össze és mi mindennel győzték meg kőagyát erőik egyesítésére, arra nem volt kíváncsi, viszont mikor csatára került sor, kockáztatnia kellett. Könnyedén megelőzte a többieket, s bejutván a táborba, a szó szoros értelmében birokra kelt a kérdéses trollal, s mielőtt eljutottak volna odáig a többiek, ő már agyonverte a szívós lényt. Az csak egy évre rá derült ki egy tavernában, hogy volt egy nem várt szemtanúja a rövid összecsapás lezárultának, s különös módon nem éppen úgy, hogy szárnyra kelt volna. Az illető említette, sosem gondolta volna, hogy az egyik lovaggal találkozik egészen más körülmények között, aki egész idáig nem tett róla említést senkinek. Ez ugyan megérte volna, hogy óvatosságból örökre elhallgattassa, de valamiért mégis jobban kezdte érdekelni, hogy egyáltalán miért hallgatott a dologról sajátjai előtt is. Csak annyit tudott kideríteni, hogy az igazi titkára nem jöttek rá, ahhoz egy troll kevés lett volna, hogy kicsalja belőle, s könnyen talált magyarázatot a mágia keretein belül. Mikor rövidesen harmadszor is összehozta vele a sors, egyszerűen hozzácsapódott, de nem igazán döntötte még el hogy miért. Nem ez volt az első alkalom, hogy nem gondolta át saját döntéseit.