Ashrám Wegnard/hu

Ashrám Wegnard, korábban Barn , születési nevén Égas , egy Lich Halállovag.

Élete
A bukott emberek nevét, a sötétség szolgáit ritkán jegyzik meg a cikornyás betűkkel írt krónikák. Hiszen kit is érdekel az, hogy ki volt a neve annak, aki elárulta királyát, elvesztett egy csatát vagy lepaktált a gonosszal önös céljai miatt? Minden értelmes teremtménynek hősökre, példaképekre van szüksége, akikre felnézhetnek, és akiknek történeteit olvasva messzi világokba kalandozhatnak. A legritkább esetben azonban feljegyzik a bukottak nevét is, akik minden történet gonoszaiként tűnnek fel, és akiket elképzelve évszázadok gyerekei borzonganak meg. Kevesen vannak ezek, és éppen ezért az ellenük irányuló gyűlölet is sokkal nagyobb. Anyák riogatják gyermeküket azzal, hogy eljön értük, ha nem lesznek jók, és képzett bárdok éneklik meg megvetendő rémtetteiket, amelyet minden hallgató szinte már rettegéssel hallgat. A hősök tökéletes kontrasztjaik ők, az elvtelen gonoszság, az élet megvetésének képviselői – legalábbis a történetekben. Igen kevesen vannak, akik az ő helyzetükbe megpróbálják beleélni magukat, megpróbálva megérteni indokaikat, pedig amit találnának az igen meglepő eredmény lenne.

Korai élete
EKAU 504-ben Dél-Etrand egyik határ menti falvában nagy ünneplés folyt, hiszen a községi elöljárónak fiúgyermeke született, aki az Ageas nevet kapta szüleitől. A falu népe termékeny környéken lakott, így semmiből sem szenvedett hiányt, földesuruk pedig nem volt hatalmaskodó, így a falu népe nagy jólétben élt. Nem zargatta őket senki, így Égas viszonylagos békében élhetett és kaphatta meg az elöljáró gyermekének járó tanítatást, ezzel az írni és olvasni tudók közé lépve. Ez a béke azonban csak nyolc éves koráig tartott, amikor ork rablók egy csapata a szomszédos területekről áttört, hogy fosztogasson és pusztítson. Nyár volt éppen, így Ageas a többi gyermekkel együtt a falu közelében lévő pataknál játszott, amikor a rablóhorda lecsapott. A falut nyugatról, egy domb mögül közelítették meg, és keleten álcázott goblinok várták a menekülőket. Habár a férfiak mezőgazdasági szerszámaikkal próbáltak ellenállni, esélyük sem volt, és mind egy szálig levágták őket. A menekülőket pedig a földeken megbúvó goblinok pusztították el. Úgy tűnt, hogy egyetlen céljuk a puszta rombolás, és porig égették a virágzó falu épületeit, miközben minden értékeset magukhoz vettek. Fő céljuk azonban rabszolgák szedése volt, így a pataknál lévő halálra rémült gyermekeket fogták el. Felnőtt foglyokat nem akartak ejteni, mivel azok már jóval nehezebben alkalmazkodnak, míg a gyermeki elmét nevelheti úgy, hogy elfogadja szolgaságát, sőt természetesnek vegye azt. Az összegyűjtött gyerekeket magukkal hurcolták törzsi területeik felé, azt azonban soha nem érhették el. Egy csapat lovag eredt a nyomukba, és utolérte a távozó portyázókat. Ageasra nagy hatást gyakorolt ez az esemény. Bár nem sokra emlékezett később az eseményekből, az teljesen megmaradt emlékezetében, mikor az őt cipelő ork holtan esett össze egy becsapódó nyílvesszőtől, és nem sokkal később egy fényes páncélú lovag kapta fel az ölébe, majd elvágtatott vele a harctértől távolabbra. Soha nem érezte még magát olyan biztonságban, mint akkor ott, és később emiatt kívánta ő is mások életét segíteni.

Bár rabszolga nem lett belőlük, családtagjaik mind halottak voltak, így a lovagok magukkal vitték az összes gyermeket a lovagrend épületébe, hogy ott neveljék ki belőlük a leendő apródokat, lovászokat és egyéb segítőket. A lovagnak, aki megmentette Égast, azonban megesett a szíve a fiún, és nem akarta, hogy életét egyszerű segédként élje le, így magához vette őt, és gyermekeként nevelte. A lovagot Tasonnak hívták, és nemesi származású volt, így az örökbefogadott gyermekből is nemes lett. Ennek megfelelően folyt tovább neveltetése, és sok mindenre megtanították őt ebben az időszakban. Mikor látszott, hogy igen éles elmével rendelkezik, Tason úgy döntött, hogy lovaggá képezteti őt. Így hát a lovagok közé adta tanulni, mivel ő maga nagyon fiatal volt, és nem tudott volna annyi mindent megtanítani neki, mint az idősebb, veterán lovagok. Ageas nagyon fogékonynak bizonyult a mágia iránt, és a kardforgatásba is igen hamar belelendült, így több tanára is igen ígéretes lovagot látott a fiúban. Hat év tanulás után, 16 éves korában került sor lovagi próbájára, amikor is haramiák kiiktatását bízták a gondjaira. Ageas éjszaka utazott végig a rablóktól sújtott úton, ahol meg is támadta egy tucat közülük, ő azonban képzettségénél fogva lekaszabolta mindet, majd vezetőjüket magával vitte, és bemutatta a Rend előtt. Ezután lovaggá ütötték, ő pedig a Rendbe belépve felvette a Barn nevet.

Élet lovagként


Lovaggá válása után aktívan vetette bele magát a lovagi teendők közé, és ideje legnagyobb részét mások segítésével töltötte. Amennyiben lehetőség adódott önkéntes feladaton részt venni, ő mindig a jelentkezők között volt, és gyakran saját szakállára is cselekedett, rablók és útonállók után kutatva vagy egyszerűen csak apróbb dolgokban segítve az embereknek. Forrófejűsége és nyughatatlan természete ellenére jó harcosnak bizonyult, és igen elhivatottnak, aminek köszönhetően sok társa jósolt nagy jövőt neki, egyesek pedig a Rend leendő vezetői között tartották számon. Barn igyekezett minden fontosabb küldetésen részt venni, így sok emberrel ismerkedett meg utazásai során. Egy alkalommal egy magához hasonló, heves vérű ifjút talált, aki szintén lovag volt. Igen hamar jó barátokká váltak, és sok esetben harcoltak közösen, és hosszú utazások alkalmával természetes volt, hogy közös sátorban aludjanak. Barn nem igazán merte bevallani magának, de barátságnál mélyebb érzelmei is voltak a férfi iránt, aki körülbelül vele egy idős lehetett és a Keshú névre hallgatott. Ha közösen kellett megfürdeniük egy patakban, Barn igyekezett elbújni, nehogy bizonyos természetes reakciókból kiderüljön furcsa vonzalma, amelyet akkoriban közmegvetés övezett. Egy alkalommal Barn nem ügyelt eléggé, és Keshú rátalált az egyik szikla mögött, ahová visszahúzódott lemosni magát. Most először látta a másik testét majdnem teljesen meztelenül, és erre természetesen teste a megfelelő reakciókat adta. Keshue egy pillanatra visszarémült a látványtól, azonban a következő pillanatban már odalépett elé, és megcsókolta. Anélkül, hogy tudták volna mit tesznek, ott helyben csókolózni, majd szeretkezni kezdtek a patak vízében. Szerencsére senki sem járt akkor arra, így háborítatlanul élvezhették egymás társaságát. Barn számára ez volt az első eset, hogy belekóstolhatott a szexualitás örömeibe. Dolguk végeztével hosszasan feküdtek a füvön, és némán bámulták egymást. Igen mély érzelmek szövődtek a két férfi között, mondhatni igazi szerelem, telítve az első szerelem különös, mélyszántó érzéseivel. Ezután ha lehetett, még több feladatot végeztek közösen, még akár úgy is, hogy mások is voltak társaságukban, és szabadidejükben egymás társaságát keresték. Habár igyekeztek álcázni a kettejük közötti kapcsolatot, egyik társuk, aki irigy megbecsültségükre, és 30 éves korára sem vitte semmire, egy alkalommal rajtakapta őket. Megfenyegette kettejüket, hogy mindent elmond a Rend vezetőinek, hacsak nem lesznek ezentúl az ő segítői, akik elvégzik helyette a piszkos munkát.

A két fiú kénytelen volt beleegyezni ebbe, és fél évig így is cselekedtek. A lovag ekkor végre megkapta az előléptetését, de még többet akart. A következő küldetés során azonban a zsarolójuk rejtélyes módon meghalt. Habár többen vizsgálták az esetet, nem derült fény arra, hogy mi okozta a halálát. A sebből azonban egyértelmű volt, hogy valaki hátulról szúrta le. Barn fellélegezett az eset után, ám azt volt kénytelen látni, hogy Keshue valamiért igen aggódik, és képességeit sem tudja már úgy használni, mint annak előtte. Másfél év telt el így, majd egyik este Keshue személyesen kereste fel a Rend nagymesterét, és mindent bevallott neki, még közös kapcsolatukat is. Kiderült, hogy nem bírta tovább a helyzetet, így meggyilkolta a férfit. A nagymester el akarta kerülni a botrányt, így Keshue-t messzi vidékre küldték szolgálni határozatlan időre, amíg ismét megleli a fény útját.



Barn egyedül maradt, és végtelenül magányosnak érezte magát. Ismét teljesen munkájába temetkezett, és gyakran alig aludt, a végső kimerülésig hajszolva magát. Egy alkalommal annyira gyötörte a fáradtság, hogy leesett lováról. Egyedül lovagolt akkor éppen, ám szerencséjére nem rablók találták meg az eszméletlen testét. Mikor felébredt, egy takaros erdei kunyhóban találta magát. Egy elf nő sürgölődött körülötte, és igen meglepődött, mikor felébredt. Bár Barn sosem érzett vonzalmat a nők irányába, a fiatal elfet kifejezetten szemrevalónak tartotta. Meglepetésére a nő beszélte az emberek nyelvét, és hamarosan beszédbe elegyedtek. Bár Barn másnap reggel visszatért útjára, később gyakran látogatott el ismét erre a helyre, ahol megértést kaphatott. Az elfet Dídletnek hívták, és gyógynövények gyűjtéséből, majd az ezekből készült orvosságokból tartott el magát.



Bár sosem kért pénzt ezekért, a környékbeli faluk hálás lakosai élelemmel és mindenféle használati cikkel látták el őt. Igen megtetszett neki a lány szende természete és segítőkészsége, és az együtt töltött idő alatt egyre jobban megszerette az elfet. Huszonegy éves korában Barnt előléptették, és ezzel együtt egy kőházat is kapott, így Dídlethez ment, és megkérdezte tőle, nem szeretne-e vele élni. Az elf némi gondolkodás után beleegyezett, és beköltözött a városba. A ház körüli zöld terület gondozásába kezdett bele, és igen fontos gyógynövényeket kezdett ott termeszteni, aminek köszönhetően a városban hamarosan elismert orvos lett.



Hat év telt el ezután, komolyabb problémák nélkül. Egy napon azonban hazatért egy régi ismerős, Keshú, akit visszafogadtak a Rendbe, miután vezekelt bűneiért.

Az első vonalakban harcolt hosszú ideig, így teste megedződött, és sok sebhely borította. Örömmel hallotta, hogy Barn egyre nagyobb ember lett, azonban fülébe jutott idővel az is, hogy egy elf nővel él közösen, aki nem a felesége ugyan, de több egy egyszerű házvezetőnőnél. Visszatérése után ezért sem kereste meg Barnt, ám egy alkalommal véletlenül összetalálkoztak, és Barn érezte, hogy Keshút igen bántja a helyzet. Még mindig szerette a férfit, így hát egy találkozót beszélt meg vele az egyik napra. Barnt azonban ügyei visszatartották, így csupán késve érkezhetett haza. A földön Deedlit élettelen teste feküdt, amely körül nagy vértócsa terjedt szét.



A sötétség útján
Barn rögtön tudta, hogy Keshú volt, így fegyverzetét magára öltve a férfi házához sietett. Betörte az ajtót, és ott találta Keshuet, aki láthatóan igen szomorú volt. Felelősségre akarta vonni, ám Keshú folyamatosan egy balesetet hajtogatott, így Barn dühödten rávetette magát, és kemény küzdelem kezdődött. Ellenfele sokkal szívósabb volt, ám úgy tűnt valamiért visszatartja magát, nem használja teljes erejét. Húsz percig dulakodtak a lakásban, majd Barn bevitte a végzetes szúrást, és Keshú a földre hanyatlott. Utolsó szavai még egy tőrdöfést jelentettek Barn lelkébe, ugyanis a haldokló férfi továbbra is szerelméről biztosította gyilkosát. Barn őrjöngve tért haza, és bezárkózott olvasószobájába, ahonnan hetekig nem jött elő. Elmerengett az élet számtalan kérdésén, és nagyon foglalkoztatta az öngyilkosság gondolata is. Egy nap alatt két fontos személyt vesztett el, és mivel nem volt hajlandó felbukkanni, mindkettejüket a távollétében hantolták el. Maga sem tudta már mióta volt szobájában, félőrült állapotban, mikor végre elszánta magát arra, hogy véget vet az életének. Kardját a hasfalához rakta, hogy beledőljön, azonban egy látomás jelent meg előtte. Maga sem tudta, hogy mi az, csupán féktelen erejét érezte. Ez közölte vele, hogy az ő sorsa az, hogy megváltsa a világot, hogy elhozza a tökéletes társadalmat, az örök békét a világra. Barn meglepve pillantott fel a fura, groteszk kinézetű látomásra, amely a hatalmat kínálta neki, és egy új életcélt, a világ istenévé válást. Távozása után egy nem evilági nyelven írt könyvet hagyott hátra, amelybe Barn beleolvasva már tudta mit kell tennie.

Egyik éjszaka összes szolgálóját meggyilkolta, majd másnap audienciát kért a királytól. Egyik szolgája azonban elmenekült, és riadóztatta a lovagokat. Csapdát állítottak neki, és a trónterembe lépve tucatnyi lovag vetődött rá. Bár keményen küzdött, Titanius ereje elhagyta, így legyőzték. Tömlöcbe került, és nem volt kétsége sorsát illetően – nagy valószínűséggel kivégzik. Ez volt azonban a legnagyobb jótétemény számára. Egy férfival találkozott, akit eretnekség miatt küldtek börtönbe, azonban fő bűnére, a nekromanciára nem derült fény. Ez érezte a belőle áradó sötét elszántságot, és tanítani kezdte. Több hét telt el így, majd a kivégzése napján közösen támadtak rá az érte küldött őrökre, és sok foglyot szabadon engedtek, majd a zűrzavar közepette megszöktek.

A Kreghon nevű nekromanta folytatta tanítását. Sokáig a fővárosban maradtak, a csatornákban, illetve a szegények között bújkálva. Barn csupán egyetlen napra tért vissza egykori lakóhelyére, és a furcsa eredetű könyvet a helyén találta. Magával vitte, és Kreghonnal közösen elhagyták a várost. A könyvről kiderült, hogy ősi nyelvű sötét mágia található benne, amelyet a nekromanta többnyire képes volt elolvasni. Barn fekete színű páncélt öltött, és halállovagként folytatta útját, nevét pedig Wegnardra változtatta, nehogy felismerjék.



A nekromanta társa hamar ráébredt a könyv hatalmára, és Wagnard tudta, hogy megpróbálja majd ellopni tőle. Így egyik éjszaka ébren maradt, és álmában vágta el útitársa torkát. Ezután egyedül barangolt tovább, majdnem egy évtizeden keresztül a kontinensen, zsoldosként szolgálva. Az első pár évben kutattak még lovagok utána, ám az évek múlásával eltűnt az üldözése iránti kedv, és nem küldtek utána újabb csapatokat. Wagnard leélhette volna kósza utazóként élete hátralévő részét, ám a látomás nem hagyta nyugodni. Neki kellett megteremteni a tökéletes világot, ahol nincs bűn, nincsenek háborúk, csak jólét és boldogság. Ahol senki sem születik árvának, szegénynek vagy betegnek. Ahol az erősebb nem uralkodik a gyengébb felett. Etrand azonban túl erős volt, és akár egész életét feltéve rá sem tudta volna legyőzni. Így hát 40 éves korában Keldornba utazott, ahol tanulmányozni kezdte a magával hurcolt könyv ősi nyelvét és a sötét mágiát. Tíz évbe is beletelt, ám megfejtette a titkot, amit a könyv rejtett. A liché válás folyamata és egy sor pusztító mágikus varázslat.

Új ambíciók


Tudta, hogy évszázadok kellenek, amíg kellőképpen felkészül, és még több idő, amíg megalkotja a jó világot. Istenként képzelte el magát, aki egész életét arra teszi fel, hogy létrehozza művét, majd örökkön örökké uralkodjon felette, korrigálva annak működését. Ehhez azonban hosszú élet kellett, így hát elvégezte a liché alakító szertartást. Igen fájdalmas volt, ahogy csontjáról minden élet eltűnt, azonban a cél érdekében áldozatokat kellett hoznia. Új külseje mellé új név is dukált, ám a régebbit sem kívánta eldobni, így a Wegnard mellé felvette az Ashrám nevet is.

Ezután visszahúzódott épületébe, és az elkövetkező két és fél évszázadot a sötét művészetek tanulmányozásával töltötte. Végül 831-ben elérkezettnek látta az időt, hogy visszatérjen, és végrehajtsa tervét. Úgy tervezte, hogy először kisebb területeket hódoltat meg, majd uralma alá vonja 🇭🇺ot, és a többi államot is.

Az eredeti FRPG-ben
Ashrám Wegnard a fórumon 2011 Július 21-án jelent meg, és csak egy kalandban vett részt.