Hral the Hunter/hu

Hral a Vadász (Ork kiejtés: Orcish language/hu), egy Nemeself Harcos.

Élete
Etrand északkeleti, hegyvidékes részén született egy vegyes lakosú faluban. Itt kezdődött meg a kiképzése is, ami nem feltétlenül volt hasznos. Több mint 10 év alatt a harcról nemigen tanult többet, mint az alaplépéseket. A kiképzés inkább szólt a kínzásról, a megalázásról. Ám valami haszna mégiscsak volt. Hral hihetetlenül szívóssá és erőssé vált. Ő is olyan lett, mint minden fajtársa: egy megszállott lelkiismeretlen gyilkos, akit csak az öldöklés érdekel. A kiképzők nem öntöttek bátorságot a fiatal orkok és goblinok szívébe, viszont ez nem így volt Hral-lal. Ő gyakran túl vakmerő dolgokat vitt végbe.

Így kerülhetett nagyon hamar egy csapathoz, akik a környező falvakat fosztogatták. Mivel gyors és mozgékony volt, előre küldték felderítőnek. Pár hétig fosztogattak, majd Steeelhelmből erősítést küldtek a fosztogatók ellen. Hral beszámolt a fejleményekről, de a banda vezetőjét egyáltalán nem érdekelte. A vezér ki adta a támadási parancsot a lovasok ellen. A csapat jelentős részét levágták, de volt akinek sikerült elmenekülnie. Hral is a szerencsésebbek közé tartozott. Még a harc elején valami tarkón vágta és elájult. Amikor magához tért a társai már halottak voltak. Végigjárta a csatateret és elborzadt a látványtól. Azonban nem volt sok ideje nézelődni, mert a lovasok újra közeledtek. A fiatal fél ork beszaladt a közeli erdőbe, ahol egy másik lovas csapattal találta szembe magát. Azonnal elfogták és 🇭🇺be vitték rabszolgának.

Egy idős, kövér férfi lett a gazdája, aki viszonylag jól bánt vele. Minden nap rendesen kapott ételt, mellette pedig a nagyúr zsoldoscsapata képezte ki. Azonban a harci tudás mellett mást is tanult. Megtanulta, hogyan viselkednek az emberek. Az egykori, barbár viselkedése helyét átvette a relatíve intelligens, kultúrált viselkedés. Ezt természetesen ork mércével kell nézni, mert az emberek szemében még így is elég vadnak tűnhet. Ahogy teltek az évek, a gazdája egyre jobban megbízott benne és elég gyakran elvitte őt is a vadászatokra az erdőkbe. A vadászatok alkalmával is bebizonyosodott, hogy nagyon hasznos harcos, illetve vadász.

A bizalom később barátsággá alakult, elsősorban a földesúr szemszögéből. A fél ork programja egyre szabadabb lett. Egyedül is kimehetett a városba, illetve a szabadidejét szinte bármivel eltölthette. Az egyik alkalommal éppen a piacon lófrált, amikor meghallott néhány férfit beszélgetni. Épp arról diskuráltak, miként törhetnének be az egyik gazdag ember házába és rabolhatnák ki. Hral csakhamar rájött, az ő gazdájáról van szó. Kicsit feldúlva tért vissza a piacról, de senkinek sem mondott semmit az oda kint hallottakról. Folyamatosan kavarogtak az érzelmei. Úgy gondolta, jó lenne valóban szabadnak lenni, de azt sem akarta, hogy az öregnek baja essen.

Az egyik éjjel különös zajra lett figyelmes. Azonnal kiugrott az ágyából és elindult a hangok irányába. Az útja egyenesen a pincébe vezetett, ahol egy lyukra lett figyelmes. Ekkor nagyon megijedt, mivel tudta, hogy ezek azok a rablók lesznek akiket korábban kihallgatott. A pincéből egyből az úr szobájába sietett, ahol megtalálta a tolvajokat. Azonban már elkésett. Ahogy berontott, az egyiket képes volt leütni, azonban a társa megszúrta a nagyurat. A lármára viszont a szobába csődült a ház őrsége, akik elfogták a betolakodókat...

Hral az eset után dícséretben részesült a ház lakóitól. A legnagyobb ajándékot azonban a nagyúr adta: felszabadította a rabszolga fél-orkot. Hral az eset után még hetekig élt az úrral, aki szívesen látta maga mellett a félvért. Azonban a nagyúr hamarosan elhunyt valamilyen betegségben. Hral ekkor döntött a távozás mellett. Mivel a család ahol eddig élt, szerette volna megköszönni az eddigi szolgálatát, ajándékba adott neki néhány fegyvert és egy láncinget. Ezután a fél-ork elindult, hogy kalandot lásson...