Anastasoula Rasviros/hu

Anastasoula Rasviros egy 🇭🇺i vértigris varázsló.

Életrajza
Bújj beljebb gyermek, megmondom a jövőd. Hogy nem vagy gyermek? Ohohóó... dehogy nem... Gyermek az ég alatt... De tudod mit? Régi hivatásom tiszteletére had meséljek el egy történetet inkább, ha már így félsz a jövődtől. Ne mondd, hogy nem így van. Látom rajtad, reszketsz.

Tudod hogy megy ez... én is egy gyerek voltam. Még hozzá egy olyan, ami nem kellett. Most mit nézel így rám? Ez nem ritka eset... Ezer meg ezer gyermek van hasonló sorson világ szerte. Sőt csak azért nem mondok nagyobb számot, mert ahogy így rád nézek, azt hiszem már ezt a számot is nehezen fogod fel.

Nekem szerencsém volt azt hiszem legalábbis az elején. Egy vándorcirkuszhoz szegődhettem, szórakoztattuk az urakat, úrnőket, melytől néha egészen különleges érzés támadt bennem. Nem volt ez tiszta gyűlölet, sem undor. Gyenge érzés volt viszonylag meghatározó. Főleg hogy ki tudja talán, melyik hűtlen híg vérű gyermeke lehettem. Ő pedig ha valaha is felemleget annyit mond: botlás. Azt sokkal jobban szerettem, ha a pórnépet szórakoztattuk. Bár ők sem tiszták mint a hó. Náluk is könnyen előfordul ilyen „botlás”.

Ahogy telt múlt az idő és felcseperedtem, végül el kellett hagynom a társaságot. Bárd lettem, és egy másik csoportba kerültem. Egyszerű hírhozó-hírvivő lettem, aki éppen hogy az éhhalál szélén tengeti a napjait olykor. Legalábbis ezt gondolnád. Azonban ekkor csak eltakarod a szemed. A bárdok bandája tud a legfurmányosabb és legveszélyesebb egyénekből állni. Csempészek, tolvajok, kémek, bérgyilkosok, és még ki tudja hány veszélyt hozó foglalkozású egyén bújik meg köztük. Amint a közönség elfordul, egymás között láthatod csak a tekinteteket, mik az igazat tükrözik. Hogy, hogy-nem egyszer csak új vezetőnk lett. Ez nem azt jelenti, hogy ő döntött volna egyedül bármiben is. Inkább ő volt az aki „jobban ismerte a terepet”, ő tájékozódott, ő figyelte a terepet, ő utána ment mindenki. Persze, mindannyian értettünk ehhez valamennyire... de ráhagytuk ezúttal. Sokáig azt kívántam, bár ne tettük volna. Ma már egyszerűen csak nem érdekel. Mire észbe kaptunk azt vettük észre, hogy Keldornban kötöttünk ki. Ahol Mikhas vezetett minket már vártak ránk. A kúria ajtaja bezárult mögöttünk. Csapdában voltunk. Előttünk egy trónuson valami nagy úr ült. Természet ellenesen fehér ujjain csak úgy virítottak az arany ékszerek. Már-már szép volt. Parancsba kaptuk, hogy szórakoztassuk az urat, és a világ híreit is adjuk elő... a szokásos műsort. Ezt mindenki álmából is felkeltve tudta így neki álltunk. Már-már felmerült bennem, nem tudatosan, hogy talán túléljük.

De ahogy a műsor vége felé közeledtük elszabadult a pokol. Az urat körbevevő őrök, akik a terem szélén a sötétbe rejtőzve vártak, előléptek egy pillanat alatt és nekünk támadtak. Nem kellett hozzá más, csak egy intés az uraságtól. A vacsora tálalva volt...

Talán még nem féltem ennyire életemben. De lehet hogy igen, ez viszont akkor sem kicsinyíti a tényét. Valakinek bezúztam a fejét, de hogy a kezemben lévő buzogánnyal vagy varázslattal már nem tudom. Csak azt hogy elkeseredetten jött az ötlet. Feltartottam a buzogányomat, és mindent beleadtam egy hangvarázslatba. A gond csak az volt, hogy előbb utóbb elfogy a levegő a tüdőmből. A bénító és fájdalmat okozó varázslat akkor viszont megszűnik... akkor még kevésbé voltam jártas ilyesmiben. Legalábbis ilyen körülmények között nem tudtam csodákat tenni. És amit elfogyott a levegőm a földre is tepertek. A támadót azonban felgyújtottam, és ellöktem magamtól. Azonban mindenképpen vesztésre álltunk. Gerandir – a legügyesebb orgyilkos – a csapatban, akiről azt hinnénk, hogy a legtovább húzná, ekkor már rég halott volt. A harc folytatódott, és volt egy pillanat amikor azt hittem, csak játszanak velem. Hisz hogy élhettem volna túl... De ezt nem gondolhattam át teljesen. Ekkor egy újabb támadás jött, ami elől ki kellett térnem. A végén már csak hárman maradtunk.

Az őrök visszavonultak, és hamarosan meg is tudtuk miért. A trónusról a főúr lépdelt le, finom szövésű fehér lenge ruhájában. A lépcsőrtől nem messze pedig ott állt a vezetőnk sunyi tekintettel. Az egész tényleg csapda volt. Féltérdre rogytam.

Az uraság ujjain karmok nőttek, és a még talpon lévő tolvaj Arakron nyakát úgy ahogy volt feltépte. A vér csak úgy fröcskölt ki belőle. A rosszul lét kerülgetett, és talán az ájulás. A férfi csak egyre jött felém és nem tudtam mozdulni. Svakiv aki viszont kicsit arrébb állt tőlem futni kezdett. Vele az egyik őr lándzsája végzett. A férfi velem szemben viszont a saját kezeibe mart a karmaival, majd megragadta a karom, pont ahol az egyik sebem volt. Nem tudtam miért, vagy mi történik. Azt hittem itt a vég a következő csapás végez velem de nem ez történt. A férfi nem engedett el, csak elnézett Svakiv irányába.

- Kár – mondta. - Még használni tudtam volna valószínűleg.

Engem felvittek a kúria egyik szobájába. Próbáltam ellenkezni, de egyre gyengébb voltam.

Napokig tartottak bezárva a szobába, de ezek után más bajom nem esett. Ekkor még nem is sejtettem, az életem vonala már rég más irányba tért át.

Az első átváltozásom után Solstanius meglepően kedves lett velem. (Ha valaki nem sejtené, ő volt az aki leöletett mindenki mást.) De ami azt illeti az új bőrömben én is egészen másképp éreztem magam, és másképp kezdtem gondolni a világra. Amikor hirtelen százévek távlatában tekintesz ezredévekre, s azok, közelebbinek tűnnek sok minden megváltozik. Főleg ha mindent vérkeretez... Sok mindent tanultam az évek alatt. Még túlvilági lelkekkel is konzultálni. És habár én nem vagyok olyan nekromanta, mint a többség, vannak sötét titkok... sötét, kellemes titkok, melytől a hajad égnek állna. Talán megkérdezzem ellenségeid szellemét mit vallanak rólad? Vagy talán „személyesen” szeretnél találkozni velük? Még mindig úgy félsz hogy sötétnek látom a jövődet? Vagy így már te is látod, és csak sötétséget látsz? Talán... Igazad van. És talán az enyém az utolsó mosoly amit látsz.

Az eredeti FRPG-ben
Anastasoula Rasviros a fórumon 2013 Május 20-án jelent meg, de csak egy kalandban vett részt: Dal a füleimnek.

A 2013-as játékban


Tervezve volt, hogy Anastasoula egy játszható csapattárs lesz a játékban, de a játék sohasem ment túl a tervezési szintnél, és nem lett belőle semmi.