Green Sister/hu

Zöld Nővér egy Szárnyas Kobra.

Élete
Szokatlanul esős éjszaka elé nézhetett Nyugat-Etrand népei. Hatalmas, fekete fellegek gomolyogtak az égen, és kövér esőcseppek verték Grandfolkot és vidékét, aki tehette, az otthona melegében lelet biztonságra, akiknek nem sikerült behúzódniuk az eső elől valahova, most az esőben áztak, és ha elég szerencsések voltak, egy kis megfázással megúszták az egészet. Persze, az őrség ekkor is szolgálatban volt, és emellett temérdek olyan kétes hírű alak is az utakat járta, akik nem hoztak mást magukkal, csak halált, gyűlöletet és ármányt. Grandfolkból tíz lovas vágtatott ki, nagy hangzavarral. Alighogy kiértek a városból, mögöttük vagy két, három tucat őr követte, szintúgy lóháton.

- A király és a törvény nevében, megállni haramiák! – kiáltotta az egyik őr, bár acélos, kemény hangja ebben az esőben és kavarodásban alig volt hallható. A tíz lovas, egy rablóbandának megmaradt tagjai, eszük ágában sem volt megállni. Mint oly sok más alkalomkor, most sem alaptalanul üldözték őket, ám korábbi gaztetteikkel ellentétben most csak egy bűntettük volt. Emberrablás A feltételezett vezető lován, ki a tízfős banda élén vágtatott, keresztben még egy gúzsba kötött, feltehetően gazdag ember volt, fejére zsákot húztak és valószínűleg száját is kipeckelték. Majdnem sikeresen is meg tudtak volna úgy lépni, hogy a kapuig senki sem vette volna észre őket, ám balszerencséjükre az éjszakai őrséget a gazdag úr egyik szolgája hamarabb riadóztatta. Már átkozta magát a banditavezér, amiért nem végeztek a ház összes lakójával. Megérte volna a fáradtságot és talán közben némi vagyonra is szert tehettek volna. Ám nem vesztegethettek több időt, munkaadójuk eléggé kényes volt a határidőkre, és már így is pont elég időt pocsékoltak el arra, hogy a megfelelő időt kivárják. Bánta már, így talán bandájának a fele is vele ünnepelhetett volna, amit a munkájuk elvégzése után ígért vagyonból ültek volna meg egy jó, Grandfolktól távoli város bordélyházában. A banditavezér viszont nem bánkódott:¨elég, ha csupán ő maga életben marad a fogollyal együtt, felőle az összes embere odaveszhetett. Kedvelte őket, legjobb barátjaként, sőt, testvéreiként tekintett rájuk.

Járulékos veszteségek, majd a munkaadótól felárat számol minden elvesztett életre. Veszélyes élet ez, és ha valaki nem akarja elvégezni a piszkos melót, hát akkor csak nyúljon jó mélyre a zsebébe. Mindig ezt mondta apja. Legalábbis, ezt mondogatta, amíg egy korábbi megbízója nem döfte hátba. Veszélyes élet ez, biza.

A banditákat üldözők egyre közelebb értek. Nyílt terepen üldözték őket és az őrség lovai kiváló ménből származtak egytől-egyig. A királyság fővárosának őrségének ennyi csak kijárt, ám a banditafőnök most azt kívánta, hogy legyen meddő mindegyik lova Etrandnak. Pedig oly közel volt az erdőség, ebben a szörnyű időben a jó helyismerő banditák könnyedén le tudnák rázni üldözőit, ám még így is fél kilométerre van az erdő széle, ha nem lenne ilyen ramaty az idő, már látszanának az első fák. A banditavezér fogát összeszorította dühében, majd az övére csatolt, kézi számszeríjára tekintett. Mestermunka volt, egyenesen Dragocból. Még évekkel ezelőtt nyerte el kockán egy erdő elf zsoldostól. Nagyon a szívéhez nőtt ez a könnyű, ám mégis precíz fegyver. Érezte, hogy mint oly sok alkalommal, most is ez fogja őt megmenteni. Gyorsan lecsatolta fegyverét, majd a nyeregben hátrafordulva megtöltötte fegyverét a bal lábánál lévő tegezből. Célzásra emelte a fegyvert.

Esélytelen volt, hogy eltalálja ilyen vágtában az első őr lovát. Pedig ha sikerülne, elég nagy felkavarodást keltene és a mögötte vágtató őrök lelassulnának és annyi időveszteség pont elég lenne a banditáknak, hogy megszökjenek.

~ Ez a fránya eső, hogy gebedjen bele az összes istenség… ~

A banditavezér nem volt jó hangulatban, ez vitathatatlan, de gyorsan kellett cselekednie. Ha így tétlenkedik, előbb utóbb beérik őket, még az előtt kellene cselekednie, hogy az utolsó embereit leelőznék, mert ha az megtörténik. Hirtelen gondolata támadt a banditafőnöknek, arcán ördögi, halovány mosoly villant. Húszan voltak kezdetben, fejenként ötven aranyat kaptak volna… most így tízen már száz arany ütné a markukat. És ami még jobb lenne, ha a létszám nyolcra csökkenne. Utolsó előtti emberére emelte a számszeríjat és minden időhúzás nélkül annak, lovának nyakába lőtte a gyilkos lövedéket. A ló elbukott, magával rántva lovasát, és az alig két méterre lévő bandita szintúgy vele bukott. Sár és víz fröccsent mindenfele, az őket üldöző őrök vagy csatlakoztak az elzuhanók közé, vagy pedig a kikerüléskor vágódtak el a lovak a csúszós földön. Megtorpantak az üldözők.

A banditafőnök biztos volt benne, hogy emberei ezt borzasztó tettnek minősítenék és akár nemtetszésüket is kifejeznék ez ügyben, viszont jól ismeri mindegyiket a főnök. Mind egy szálig gazemberek, a plusz aranyat ők is ugyanúgy elfogadnák, és ha még is csak zúgolódnának, majd néhány szajha mellébe temetkezve befogják a pofájukat. Ellenkező esetben a banditafőnök tesz róla, hogy egy életre elhallgassanak.

Néhány órába telt, mire ráleltek a rejtekhelyükre, de az erdőben már nem is siettek. Egy ócska faház, amely korábban vadászlak volt, de már egy jó ideje kisajátították maguknak a banditák. Rettentően rossz kedve volt mindegyiküknek, a banditafőnök pedig ajánlotta a munkaadójuknak, hogy itt legyen és fizessen. Lovaikat kikötötték és az egyik, izmosabb bandita vállán a fogollyal betódultak a lakba. A szoba szegényesen volt berendezkedve, csupán néhány szekrény, és három szobája volt. A legnagyobb szobára nyílt a bejárati ajtó, aminek a közepén egy medveprém volt, és azon trónolt a munkaadójuk.

Különös teremtés volt. Zöld szemű és hosszú, zöld hajú fiatal leány volt, a banditafőnök legfeljebb tizennyolc évesnek mondta volna őt, bár úgy viselkedett, mint egy felnőtt. Arrogáns volt, ettől a tulajdonságától a főnöknek mindig ökölbeszorult a keze, akárhányszor megszólalt a lány. Fiatal alakja viszont szemrevaló, de nem kifejezetten minden férfi álma. A banditafőnök sokkal jobban szerette az idősebb és teltebb asszonyokat. A lány ruhája érdekes volt, ilyet még életében nem látott a banditavezér. A fiatal lány éppen hosszúkardját élezte – érdekes volt a banditafőnök számára, hogy egy ilyen törékeny lány kezében mit keres egy ilyen penge – mikor a banda becsörtetett, ázottan, feldúltan. Az izmos bandita ledobta válláról az elraboltat, aki, amennyire tehette, felnyögött. A lány nem zavartatta magát, csak tovább élezte fegyverét, ezzel ellentétben a banditák egyre jobban feldühödtek, kezük fegyvereikre feszült.

- Teljesítettük a megbízatást. Kérjük a jussunkat – förmedt rá a lányra a banditavezér, társai helyeslően dörmögtek. A lány abbahagyta kardjának élezését. A pengét visszadugta a kardhüvelybe, majd maga mellé helyezte. Lassan feltápászkodott, és az előtte féloldalasan, összegömbölyödve fekvő szerencsétlenre pillantott. Szemében nem volt se szánalom, se irgalom, csupán amolyan belenyugvás, amit az ember természetesnek vesz. Mintha az a tény, hogy az előtte fekvő alak szenvedése csupán egy mindennapi tény lenne a lánynak. Ebbe a banditafőnök beleborzadt. A lány kimért léptekkel megközelítette az elraboltat, és közelebbről megvizsgálta. A zsák száját, amely a fogoly fején volt, meglazította és egy gyors mozdulattal eltávolította. A fogoly arca duzzadt volt a sírástól, szájába egy rongy volt kötve, ezért nem lehetett eddig hallani, csupán némán, a szeméből dőltek a könnyek. Ijedt szemeivel a lányra meredt. Szaporán szedte a levegőt, de lelke mélyén már tudta, hogy miért van itt és hogy életének ez az utolsó napja.

- Nagyszerű, ő az – mondta a lány, inkább csak magának, mint a banditáknak, majd egy szó nélkül hátat fordított és kardjáért indult.

- Nem felejtettél el valamit, te cafka – fröcsögte ingerülten a banditavezér és újratöltötte számszeríját, emberei pedig kivont kardokkal, bárdokkal és késekkel körülállták a lányt. A zöld hajú teremtés nem tűnt izgatottnak, mintha meg sem hallotta volna a felé intézett szavakat és fittyet hányva a feszült légkörre csupán kézbe vette kardját, de leengedve tartotta.

- Az ígéreted szerint busás jutalomba részesülünk, mindahányan vagyunk! - Valóban. A többieket merre hagytad? – tette fel a kérdést a lány, amire a banditafőnök meghökkent.

- Nos… öhm, voltak veszteségeink – kezdett bele zavarodottan a főnök, viszont egyből észbe kapva, hozzátette – de nem ez a lényeg. Fizess, vagy halj meg!

- Én fizetnék, de az alku szerint húsz embernek kellene ötven aranyat adnom, de előttem csak nyolcan jelentek meg a pénzükért. Sajnos, így az üzlet értelmét veszti, ugyanis az elhullottak nem örülnének, hogy illetéktelen kezébe kerüljön a pénz.

A banditák tajtékoztak a dühtől, a lányt körülzáró kör egyre jobban zárult. Nem akartak egyből támadni, bár szívük mélyén megtették volna, de volt valami fura érzés a tarkójukban. Valami elemi félelem, ami miatt nem mertek cselekedni, mintha magával a halállal állnának szembe. Így mind, mint megannyi barom, a főnökre várt, aki hasonlóképpen tehetetlen volt.

- Ide hallgass, te szajhaivadék, ha most azonnal nem fizetsz, esküszöm, hogy…

Zöld Nővér, jelents! A lány fejébe visszhangzott az utasítás, ő pedig kirekesztve minden gondolatot, nyomban válaszolt is gondolati úton. ~Feladatomat teljesítem, nagyságos Fekete Öreg. Lord Scheui felkérésére el kell távolítanom Garck Solomont, Grandfolk városának egyik neves bankjának az alkalmazottját.~ Ne fáradj. Lord Scheui többé már nincs hasznunkra. Az új feladatod máshová szól, minden korábbi küldetésedet hagyd félbe és biztosítsd, hogy senki se tudjon róla, hogy itt jártál. Zöld Nővér, ahogy a lányt hívták, nem válaszolt a távoli személynek, aki az elméjében szólt. Nem is kellett, tisztában volt, hogy mi a feladata. Időközben már szinte a nyakába lihegtek a banditák, a különféle pengék torkának szegeződtek. Kellemetlen helyzet volt, a banditafőnök borostás, sebhelyes pofáját jóformán az ő arcába nyomta. - Utoljára szólok. Fizess, vagy az összes istenre mondom, megnyúzlak és a bőrödet a búvóhelyünk medveszőrméje mellé fogom kifeszíteni! Nem kellett többet mondani, a lány meredten állta a fenyegető pillantást. Kardját a földre dobta, és egy gomb kioldása után különleges ruhája is lehullott testéről. A banditák megdöbbenten vették tudomásul, de hamar felocsúdtak. Úgy hitték, hogy a lány mégse tud pénzben fizetni, hát akkor most testét ajánlja fel. Páran már nyúltak is a bársonyos testhez, ám hirtelen megváltozott a lány. Először testét pikkelyek kezdték el borítani, aztán pupillája összeszűkölt és függőlegessé vált, mint egy kígyónak. Majd a teste szétrepedt, és egy óriási, szárnyas kígyó vette át a lány helyét, a közelben állókat mind félrelökte a hatalmas test megjelenése, a kevésbé szerencséseket, akik mohón a lány meztelen testét tapogatták, összelapította a kígyó. Az életben maradt banditák elfehéredtek a látványtól, csupán a banditafőnök emelte célzásra számszeríját a förtelmes teremtményre. A kicsiny számszeríj lövedék, ami egy ember megölésére bőven elegendő, viszont egy ilyen hatalmas testnek mindössze egy tűszúrásnak felelt meg. A kígyó felszisszent, és egyenesen a banditafőnökre szegezte a tekintetét, aki remegve összerogyott, nem bírt mozdulni a félelemtől, ahogy a többi bandita is.

- Fizetést akarsz? Hát jó, megkaphatod tőlem… a halált.

Aminthogy az óriási kígyó megszólalt, egyből lecsapott. Azon az estén az erdő zengett a halálsikolyoktól, a banditákat kereső őrség ezeket hallva találtak rá a banditák feldúlt rejtekhelyére. Nem találtak mást, csak a romokat, ahol a kuporgó Garck Solomon volt csupán. Az őrök hiába kérdezték, nem tudott semmit, válaszolni is alig tudott. Állítása szerint nem emlékezett az elmúlt nap eseményire, de emlékezetébe egy szörnyű kép ivódott be.

Két, hatalmas, zöld szempár.

Egy nappal később Grandfolkban feldúltan csörtetett 🇭🇺, a város egyik nemes ura. Fontos tagja volt a királyi udvarban, legalábbis szerinte a kincstárnok unokaöccseként már mindent megtehet. Sajnálatára nem így volt, ugyanis egész nap a bíróságon töltötte az idejét. 🇭🇺 ugyanis beperelte sikkasztásért. Őt, a király kincstárnokának unokaöccsét! Bár igaza volt, már egy ideje megmásította a számvevőszékek listáit, és talán kicsit túl sok vagyont íratott át az ő számlájára, de ettől függetlenül tarthatta volna a száját a könyvelője. Az a mocskos könyvelő! Szerencséjére nagybátyja elintézte, hogy csupán a sikkasztott vagyon visszafizetését kellett megtennie és nem küldték egyből a bitóra. Nagyon bosszús volt, ugyanis tetemes vagyont, kereken ötszáz aranytallért fizetett ki egy állítólag profi orgyilkos nőnek. Persze, azóta kiderített róla jó pár szaftos információt, viszont ezeket valószínűleg úgysem tudja már felhasználni. Kár érte.

Óriási, belvárosi lakosztályába berontott nagy sebbel-lobbal, a szolgák, akik az ajtóba várták köszöntek, de ő nem viszonozta őket, egyenesen az emeleti szobájába rohant, ahol egy üveg, jó minőségű bor várta és barátja Gregor, a mágus. Nagy hasznát vette régi barátjának, egy „üzleti útján”, azaz egy kocsmában találkoztak. Gregor egy csavargó volt kezdetben, aki értett a mágiához, és ezt a tehetséget Lord Scheui nyomban fel is fedezte, mikor látta, hogy varázslatosan elemelt mindenféle ékszert vagy pénzes zacskót úgy, hogy nem is ért hozzájuk. Felfogadta így hát és felajánlotta apja által gyűjtött varázskönyveket – fura hobbija volt az öregnek, az biztos -, hogy azokból új dolgokat tanuljon meg. Így lett Gregor Lord Scheuinak a házi varázslója, aki testőri feladatok mellett kémkedést is vállalt. Elme fürkész varázslatokkal rendelkezett és olyan könnyedén halászott az elme vizében, ahogy egy jó horgász a tóból. Ezt, a magát Catrinának nevező nőszemélyt, akit Garck megölésére bérelt fel, szintúgy kutakodott, és megdöbbentő dolgokra akadt. A nő valójában nem is ember volt, hanem egy fura fajnak, egy Szárnyas Kobrának nevezettnek egyik tagja, és több mint nyolcvan éves, bár meg nem lehetett volna róla mondani. Mágikus teremtmények… csak a baj van velük. Elméletileg már évek óta járja az emberek városait, különféle feladatokat végrehajtva egy Fekete Öregnek nevezett valaminek, közben a célszemélyek, akik után kémkednie kellett, azoktól megbízatásokat vállalt el, hogy a bizalmukba férkőzzön. Emellett roppant rövid idő alatt megtanulta a fegyverforgatást, az akkori kor legkiválóbbjai oktatták. Lord Scheui nem volt bolond, amint értesült Garck visszatértéről, nyomban riasztotta a Királyi lovagokat, hogy egy szörny garázdálkodik a városban és ugyan megígérték, hogy tesznek az ügy érdekében, egyelőre nem ezt helyezték a legfontosabb feladatok közé. Emiatt is bosszús volt Lord Scheui, de megelégedett annyival, hogy itthon biztonságban van. A szobája szép, nagy volt, ahogy lakása minden része, de az ő szobája volt a legpompásabb. A sarkokon oszlopok álltak, amelyeken szépen kifaragott vízköpők ültek, a szoba egyik végében volt a bársonyfüggönyös, hatalmas ágya. Kellett is, mert a hétköznapi ágyak nem voltak elég szélesek kövér testének, de sosem ezt az indokot hozta fel a kétszemélyes ágy beszerzésekor. Az ággyal szemben volt a könyvespolc, mellette a kandalló és az előtt a kényelmes, nagy háttámlájú bőrfotel, amibe Gregor olyan boldogan szeretett ülni és szabadidejében a kandalló tüze mellett olvasni egy-egy varázskönyvet. Most is lobogott a tűz, ám a szoba túlsó végében a kétszárnyas ablak, amely egy erkélyre nyílt, tárva nyitva volt.

- Micsoda pazarlás – dörmögött az orra alatt Lord Scheui – Gregor, ha legalább begyújtasz, az ablakot zárd be! Így csak az a fránya hideg jön be kintről. Hallod, hogy mit mondok? Lord Scheui, mivel nem válaszolt neki senki, óvatosan megközelítette a fotelt, hogy lássa, ott ül-e barátja, vagy éppen távol van. Amint elég közel került, már látta barátjának a köntösét, így biztosra vette, hogy ott van. Gondolta, hogy elaludt, szokása volt a hosszú olvasás és a tanult mágiák gyakorlása után. Megkerülte teljesen a fotelt, csakhogy lássa, ahogy Gregor nyálát csorgatva horkol, de amint szembekerült barátjával, kifutott a vér az arcából. Mennydörgés hallatszott, Lord Scheui egyből felkapta a fejét, szája néma sikolyra nyílt. Barátja, Gregor, halott volt. A szívébe egy számszeríjvessző fúródott. Ügyetlenül már indult volna egyenesen ki a szobájából, hogy szóljon a szolgáinak, viszont alig tett meg pár lépést, nyomban útját állta egy árny. Zöld haj és szem. Egy hosszúkard, ami vágásra emelkedik. Lord Scheui és Gregor holttestére a ház szolgálói találtak rá és riadóztatták a városi őrséget. Grandfolk felbolydult, ugyanis ugyanazon a napon még két másik gazdag nemes úr és asszony haláláról számoltak be, akik hasonló módon hunytak el. Lefejezve, vagy számszeríjvesszővel a szívükben. Mindenki az esetleges gyilkos után kutatott és sok gyanúsított került elő, de a tettes már távol volt. A Zöld Nővérnek új feladata volt.