Scatama Salorium/hu

Scatama Salorium, becenevén Saló egy Gyíkember Sámán.

Élete
A születéséről nem igazán lehet sokat mondani. Egyszerű volt, amennyire csak lehet. Élete első 37 éve a törzsben telt. Valamiért természetesen gyenge volt, viszont ez nem látszott rajta. A törzs idősei pár óra után abbahagyták a vadászatra tanítását, mert a nyomok alapvető olvasásán kívűl nem igazán tudott semmit elsajátítani. Viszont a törzs sámánja elég hamar felfedezte a fiúban a mágikus tehetséget, és viszonylag gyorsan befogadta. Hosszú évekig tanítgatta, és fejlesztette a tudását. A kiképzés nem volt épp leányálom. A megterhelő szellemi edzés mellett a testi erejét is fejleszteni kellett, hisz az egészséges lélek az egészséges testben található. A fiú tanult harcművészetet, és a bottal is tudott bánni egy kicsikét. 37 évesen azonban nagy változás jött létre az életében. A falut megtámadták. Pontosabban egy ember támadta meg. Egy fekete mágus.

Ereje túl hatalmas volt semhogy a harcosok, vagy a sámán elbánjon vele. A pusztítás mértéke elképesztő volt. Senki sem élte túl. Senki, kivéve egyvalaki. Scatama sikeresen megmenekült, de nem sokáig. Pár másodperccel később már a sötét varázsló karmaiban volt, de az nem ölte meg. Érezte benne a mágia erejét, és bár ez isteni eredetű volt, rögtön tudta, hogy hasznára fog válni. Magával vitte a földalatti szállására, az összes mágiával kapcsolatos tárggyal együtt, melyekért eredetileg ment. A fiút arra kényszerítette, hogy a rabszolgája legyen. Mágikus bilincsekkel látta el őt, és a száját is bekötözte. Sok év telt el így, nyomorban, és szenvedésben. A fiú elméje meg lett mérgezve, és ahogy az ereje elfogyott egyre inkább a sötét mágus befolyása alá került, olyanná vált, mint egy eszköz. Az érzései el lettek zárva a túlélés érdekében. A fiú még mindig szenvedett, de nem mutatta ki, tudta azzal csak nagyobb örömet okozna kínzójának. A mágus tanulmányai során sokszor használta kísérleti alanynak. Meg kell jegyezni ezek a kísérletek nem mindig sikerültek eredményesen, és a sikeres kísérletek is elég fájdalmasak voltak hát még a sikertelenek.

Salorium 10 évet töltött a mágus fogságában. Már nem is számolta a napokat, és minden nap annyit aludt amennyit tudott. Csak egyvalamit akart. Meghalni. Viszont Eregamandil egyik napján egy furcsaság történt. A mágus váratlanul távozott, nem szólt semmit és nem vitte magával rabszolgáját sem. Csak úgy eltűnt. A fiú rögtön tudta: Itt az egyetlen esélye. Egyből felkelt, és gyorsan elkezdte körbe járni a területet, hogy találjon bármit, amit felhasználhat szabadulásához. Mivel nem volt ketrece, vagy bármi hasonló így könnyű dolga volt. Összeszedett egypár tekercset, és egy táskába tette őket, amit nagy gonddal végül a nyakába akasztott. Egy övet is elvett a mágus szekrényéből, és kis ügyességgel sikerült is magára csatolnia. Az övre felakasztott egy kis erszényt, amibe élelmet rakott, és már indult is kifele. Viszont amint kilépett máris vissza kellett lépnie. Az ajtónál egy kikötözött rémparipa állt, és máris felé rúgott lángoló patáival.

A gyíkember a torkában dobogó szívvel zárta vissza az ajtót. Pár másodpercig csak lihegett, majd lassan abbahagyta, és a szemébe könnyek szöktek. Ezzel minden reménye elszállt. Ha az a ló nem engedi tovább nem lesz képes megmenekülni. Nem képes elmenni időben. Hiába ellenálló a tűzzel szemben, egy ilyen démonnal szemben semmi esélye. Csak arra tudott gondolni, hogy amint visszatér a varázsló, meg fogja ölni, és a húsát odaveti annak a démonnak. Viszont ekkor egy ragyogó ötlet jutott az eszébe… Vagy inkább ostoba, de őneki már olyan mindegy volt. Gyorsan lefutott az éléskamrába és annyi nyers húst vett magához amennyit csak képes volt megkötözött kezével.

Visszarohant majd óvatosan kinyitotta az ajtót, persze a vad rögtön neki ugrott, és megpróbálta agyon taposni, de ő idejében eldobta a húsokat. A szörny megtorpant, majd egy másodperccel később már, a hússal volt elfoglalva. Most látta csak a gyík, hogy a ló olyan sovány mintha napok óta nem evett volna semmit, ami igaz is volt. A gazdája ugyanúgy bánt vele, mint Saloriummal. A fiú csak nézte, ahogy a szinte csikó idős démon felfalja az ételt. Ezután nem támadt rá, úgy tűnt az is elég volt neki, amit kapott. A fiatal gyíkember pár pillanatig hezitált, majd elindult, hogy minél messzebbre kerüljön a gyűlölt helytől. 3 napig ment és próbált valamilyen helyet találni ahol feloldják az átkokat melyek rá lettek rakva. A bekötözött száján keresztül alig tudott valamit enni. Majdhogynem több energiát használt el az evéssel, mint amennyit nyerni tudott belőle. Végül aztán sikerült egy faluba érnie, ahol az emberek természetesen nem fogadták melegen. Ki fogadna melegen egy olyan gyíkot, aki megkötözött kezekkel és szájjal megy szakadt ruhákban és sebhelyekkel az egész testén. Mindenkire ránézett, de elfordultak tőle, sőt néhányan meg is ijedtek. Ahogy az emberek szemeit látta, a maradék ereje is elment, letérdelt a földre, és csak a földet nézte. Azt várta, hogy valaki odamegy és véget vet a szenvedéseinek. Végül az egyik ember oda hívta a város papját, aki miután meglátta a szegény teremtést rögtön felsegítette, és egy meleg mosollyal üdvözölte. Salorium pár másodpercig csak figyelte az embert. Szinte már el is felejtette ezt az arckifejezést. Olyan régen látott ilyen egyént, aki így mosolyog rá. Utoljára az anyja nézett rá így. Pár perccel később már a templom oltáránál feküdt, és csendben hallgatta a pap szavait. Újabb percek teltek el, és a sötét átok megszűnt. A fiú megszabadult mindentől mely megkötötte. Úgy érezte újjá született. Meg szerette volna köszönni a segítséget, de nem tudott emberi nyelven beszélni, sőt már a saját nyelvére is alig emlékezett, olyan régen szólalt meg utoljára. Végül nagy nyögve nyelősen elmondta a köszönetnyilvánítást, de a pap csak a nézéséből jött rá, hogy mire is gondol.

Végül is befogadta a férfit, amíg nem lesz saját háza. Így kezdődött meg Salorium harmadik élete, ahol már faluban élt és dolgozott. A falusiak lassan fogadták el, de végül is elég hasznos volt a falu számára, hisz értett a gyógyításhoz, és a mágiája is nagy hasznára vált a falunak.

Időközben megtanulta az emberek nyelvét, és a sajátját is újra elsajátította hála a tekercseknek melyek nagy része az ő nyelvén íródtak. Pontosabban mágiák lefordítása volt. Néhányat fel is ismert gyerekkorából.

3 évvel később (50 évesen) a falu teljes jogú tagjává avatták, és saját házat kapott. Az élete jó volt, és ő nem is akart mást csak a templom segédjeként tevékenykedni. Bár igaz voltak vitái a vallást illetően hisz ő gyerekkora óta a káosz és a rend istenében hitt, és rabszolgaként is csak azokhoz imádkozott. Szerencsére a falu papja nyitott elméjű volt és el tudta fogadni, hogy nem lehet mindenkit a „helyes” útra téríteni. Ezeket leszámítva egész jó volt az élete.

Pontosan 11 évvel később azonban visszatért a sötét mágus. A gyíkembert kereste és érezte, hogy itt megtalálja. Fekete lángoló paripájával akadály nélkül ment keresztül a kis milícián, ami a falu védelméért volt felelős, és máris szólt a faluhoz, hogy állítsák elő, vagy még több embert fog megölni.

Salo egyből kiállt, és rögtön egy fagyos jéggömböt vágott a fejéhez, aminek következtében a mágus leesett a lováról.

- Hát itt vagyok! Most viszont nem lesz olyan könnyű dolgod. Most már tudatában vagyok az erőmnek. – Mondta, és újra támadt ezúttal egy villámmal. A fekete mágus elnyelte azt, egy fekete erőtérrel, majd sötéten felkacagott.

- Semmi esélyed ellenem, gyík. Én túl erős vagyok hozzád. – Mondta és a kezében máris egy tűzgolyó termett, amit felé hajított. Salorium egyből védett egy jégfallal, majd viszonozta a támadást egy újabb villámmal. A mágus most is könnyedén blokkolt.

- Csak ennyire vagy képes? – Kérdezte majd a kezébe lassan kavargó fekete tűzgolyót idézett, és azt a földhöz vágta minek következtében az egész talaj felforrósodott. A falusiak gyorsan hátrálni kezdtek és félve figyelték a csatát.

- Menjetek el! – Kiáltott a gyíkember és kezét a földre helyezve egy fagyhullámot idézett meg ami végigsöpört a földön.

- Oh… Milyen nemes. – Mondta a varázsló, majd egy szemvillanással később az egyik lány mögött termett. – De ez a nemesség egy gyenge pont is egyben. – Mondta, és megragadta a lányt. Aki sikoltozva próbált kikerülni a fogságból, de mielőtt az anyja vagy az apja bármit is tehettek volna, ismét eltűnt és már egy ház tetején állt.– Na, mi lesz nagy hős? Visszajössz velem, vagy inkább végig nézed, ahogy ez a csöppség meghal?

- Ereszd el! Neki ehhez semmi köze.

- Ez igaz… De ez a kis játék baba neked szurkolt, és utálom, ha valaki ellenem van.

Viszont ebben a pillanatban egy erőteljes villám találta el a mágust hátulról. Aki feljajdult, majd pár másodperccel később előre dőlt, és lezuhant magával rántva a kislányt, akit épp az utolsó pillanatban kapott el az egyik falusi. A pap jelent meg, majd oda ment a lányhoz, hogy megnézze jól van-e. Úgy tűnik a villámot is ő idézte meg az előbb.

Eközben Salo a rémparipához ment, aki mozdulatlanul állt a lemészárolt emberek közt, és a húsuk ette. A parasztok gyűlölködve nézték, de nem mertek tenni valamit, hisz a szörny még mestere nélkül is elég veszélyes. A sámán csak sajnálkozva nézte a lovat. Emlékeiben visszautazott ahhoz a ponthoz, amikor először találkozott vele. Azóta nem sokat változott. A szörny megérezte a jelenlétét és felnézett, de nem támadott, nem csinált semmit csak meredten figyelte. A férfi végül rátette a kezét a ló fejére és végig simította. Különös módon nem érzett forróságot. Ahogy végigvitte a kezét a ló vörös lángjai kékre váltottak, és már közel sem volt olyan meleg, mint előtte. A démon mintha újra régi alakját vette volna fel. Talán a démonizáció során nem sikerült a teljes démonná alakítás, vagy a lény ellenállt a mágikus befolyásnak, megőrizve ezzel emlékeit, ki tudja? Ez rejtély marad. A férfi végig simította az állatot, majd a falusiak felé fordult.

- Vigyétek el a halottakat és hozzatok húst! – Mondta majd visszafordult. A démon már nem volt félelmetes, a számára. Valamiért érezte, hogy valahol van köztük egy kapocs. Egyből megszerette a szörnyet, majd a halott mágusra nézett.

- Úgy tűnik… Itt ér véget egy újabb fekete erő szikrája. – Mondta, majd ahogy az első falusi megjött az adagnyi eledellel, és átnyújtotta a lónak, elhatározta magát. Ahogy figyelte a holttestet elhatározta, hogy minden gonosznak erre a sorsra kell jutnia, hogy mindenkinek, aki sötétség létrehozója el kell buknia. Még aznap összecsomagolta a felszerelését, és elköszönt minden barátjától.

Másnap reggel korán reggel felült új lovára, és egy utolsó pillantást vetve otthonára elindult az ismeretlenbe, hogy megtalálja a célt, amiért erre a világra született.