Tela’sildë Sarangerel/hu

Tela’sildë Sarangerel egy Sárkány.

Életrajza
Kikelésem hajnala még valamikor sok-sok évszázaddal korábra, az Etrandi királyság megalapítása előtti időkbe tehető Eregamandil hónapjának második hetének nyolcadik napján három idősebbik testvérem kikelése pillanatának követően. Elbeszélések folytán volt szerencsém megtudni, hogy mindig is visszahúzódó, békés sárkánykölyök voltam, míg testvéreim folyton – folyvást felmérték erőiket, miután öt éves korunkban érzékszerveink a nagyobbak, őseinkével vetekedett. Ezekbe a csetepatékba már ekkor sem szerettem belekeveredni, míg az ő fejük telis-tele volt olyan álmokkal, hogy óriásira nőve szelik majd az eget, erejükhöz méltó próbákat végrehajtván, kincseket gyűjtögetve, ha kell könyörtelen zsarnokként hozzájutva ahhoz, miért úgy sóvárognak... Személyem már ekkor sokkal inkább hasznosabbnak vélte a tanulást őseink elmondásából, tapasztalataiból, mely felkészíthet minket a nagy élet rejtelmeire.



Tela’tallunë Silmë (Utolsó magányos csillagfény) atyánk elmondása szerint ősi famíliánk nagy kincse, amiért vérvonalunkban oly’ ritkán sejlik fel a gyémántsárkány léthez vezető út, s sok-sok évszázada ő az első, ki megélt oly’ hosszú időt, hogy aranypáncélzatával ragyogja be a környezetét. Silmë a nagybátyánk volt és örömmel töltöttem időmet társaságában, miközben fent a hegyek ormán fürdőzött a Nap fényében. Ő rengeteget megélt, tanult és látott, és mindezt nem habozott nekem is megosztani a legapróbb részletekig. Mint például azt, hogy a famíliánk által beszélt nyelv miért és honnan származik. Ialammen-t az eredetileg kontinensünkre bevándorló Ősi Elf-ek beszélték, melyet egyik felmenőnk sajátított el tőlük, melynek okán az évszázadok alatt elfeledtük eredeti, ez előtt alkalmazott nyelvünket így egymás megértésére ezt kezdtük el használni. S elmondta, hogy a földrészen számos más nyelven értetik meg magukat a különböző lények, így Silmë megtanította nekem többek között Arquelammen, Dvergrmal, Vaelahrzan nyelveket.

Míg a számos, különböző beszéd elsajátításán ügyködtem, azt vettem észre, hogy a testvéreimnek mind már kinőttek a szárnyai, csupán én voltam az egyedüli, ki még mindig anélkül tengettem mindennapjaimat. A testvéreim elkezdtek kinézni emiatt, s már – már kezdtem felhagyni minden reménnyel, hogy egyszer én is megélném azt a kort, hogy az égen szállhatok, mint őseink, közel a csillagokhoz majdhogynem megérintve őket. Egyedül Silmë tartotta bennem a lelket, s több mint hét évvel később kezdtek kinőni szárnyaim úgy, ahogy állította, akárcsak a testvéreimnél. Azonban fivéreimnek hiába volt több évnyi előnyük irigylésre méltóan hamar sikerült elsajátítanom a repülést. Míg testvéreim konok módon saját fejük után menve igyekeztek eme bonyolult és összetett módszert elsajátítani, az őseik segítségére fittyet hányva, addig is Silmë örömmel mutatta meg miképpen emelkedhetek a repülést segítő szárnyakkal az égbe, miképpen suhanhatok, hogy tölthetek minél több időt a levegőben és hogyan tarthatom edzésben magamat.



Karmaink fejlődése nagyjából egy időben történt meg, melyhez egy szót sem fűztek testvéreim. Ezt követően, mikor elértük azt a kort, a nagy napot, amelyen minden 100. életévét betöltő sárkány továbbfejlődik, levetjük zöld színünket, hogy helyette mesésebb pikkelyek fedhessék testünket. Fivéreim mind egy szálig szüleinkre hasonlítottak, ahányan csak voltak vörös színű pikkelyeket öltöttek magukra, míg jómagam őseink ritka vérvonalát erősítettem és a smaragd színben tündököltem a vedlést követően. A mattabb színű pikkelyeimet így átvette egy rikítóbb zöldes árnyalat melyet, ha napfény ért úgy csillogott akár egy drágakő, melyről elnevezését is kapta eme sárkányállapot: smaragd.

Fivéreim fejében csak a fejlődés játszott fő szerepet, így mindenáron hatalmat akartak szerezni maguknak, rezervátumokat, ami csak az övék, így elhagyták a hegyekkel körbeölelt völgyet és útnak indultak, hogy álmaikat teljesítve megkezdjék a nagyvilágban való tanulást. Egyedül én maradtam a családi fészekben, és ha el is hagytam azt is csupán rövid időre, s akkor is legtöbbször Silmë-vel. Engem nem hívogattak távoli hegyormok, földek, rengetegek; sosem csábítottak kalandok, új ismeretek, remekül elégedett voltam azzal, amit ez a kis völgy nyújtott, nagybátyám társaságával és általa meséltekkel, melyeket örömmel hallgattam meg újra és újra. Igen, egy idő után már nem volt olyan dolog, amit már nem mondott volna el számtalanszor. Persze túl szép, szavakba se írható idilliség lett volna, ha mindez örökké így marad. Az idő folyik a világ, a csillagok, úgy az ember, s a sárkány is változik. Silmë hosszadalmas időt töltött a hegy ormán, a napfény sugaraival melengetve magát, s fáradozásának jussát meg is kapta. Mikor elérkezett következő vedlésének ideje az arany pikkelyek helyet gyémántszerű váz fedte be lassacskán a testét, mely megtáncoltatta magán a fénysugarakat, tükrözve a környéken lévő szürke falfelületeket.

Silmë átalakulásával, mintha újjászületett volna, ismét vágyakozott a távoli dombok iránt, látni akart új – és régen látott földeket, így a csillagok által írtakra hivatkozván hagyta el a völgyet, kíséretem nélkül, hogyha ismét találkoznánk, akkor újabb történetekkel gazdagítsa társalgásunkat.

Hosszú, keserves napok virradtak rám Silmë távozását követően, míg kisebb huzavona, és önön meggyőzést követően elhatározásra jutottam és elég bátorságot gyűjtöttem ahhoz, hogy távolabb repüljek a völgy végénél, el a messzeségbe a szántóföldek, erdőségek irányába annak reményében, hogy még utolérhetem a gyémántsárkányt, ki a csillagokba írtakra fogva tettét, elhagyta a családi fészket.

Távozását nem tudtam, nem voltam hajlandó elfogadni. Kapzsiságom pedig hatalmas veszélyekbe sodort, pontosan olyan helyzetekbe keveredtem, amely miatt féltem elhagyni a hegyeket. Talán még nálam is kapzsibb lények szegezték nekem éles végű fegyvereiket, hogy pikkelyeimből saját fegyvertárukat gyarapítsák páncélzatok formájában. Silmë történeteiből sokat tanultam az évszázad alatt, tudtam, hogy cseppet se bölcs dolog megvárni, míg túlontúl sokan özönlenek körém, de tisztánlátásomat elködösítette a félelem, így riadtan, szárnyaimat széttárva, repülve kívántam elhagyni a csatateret, azonban a kis lények fegyverei élessége és talpraesettségük a harctéren saját javukra fordította a „küzdelmet”. Bal szárnyamon dárda suhant át így vészesen zuhanni kezdtem a talaj irányába, annak ellenére, hogy reményvesztetten próbáltam meg ép szárnyam megerőltetésével a levegőben tartani magamat és minél távolabb kerülni a harcias lények elől. Menekülésem sikertelenségét talán a csillagok írták meg így, az sem zártam ki, hogy esetleg ők akarták úgy, hogy itt utam kezdetén veszítsem el életemet hozzám hasonlatosan kapzsi emberek markaiban.

Zuhantam. Erdők fáit letarolva termetemmel miközben koordinációs képességem is oda lett a fájdalomtól, mely sérült bal szárnyam felől származott. S már-már elfogadtam volna, hogy itt a vég, elmerengve azon, mit kellett volna másképpen tennem, amikor hegyesfülű, barnahajú alak állta a törtető vadak útját megakadályozva őket abban, hogy elvegyék életemet. Szóval a csillagok nem is a pusztulásomat írták meg eme napra, hanem okulásomat, egy olyan dologban, mint a kapzsiság! Nem követhetem Silmë-t, hiszen ő se akarta így, a magam úját kell járnom, ha valóban látni, tanulni akarok a létezésből.



Napokkal később tértem csak magamhoz, mire sikerült kihevernem a sérülés okozta lázat és fájdalmat, repülésre azonban még nem voltam képes. Megmentőmről, mint eközben megtudtam egy fél-elf volt, édesanyja az erdei tündék népéhez tartozott, míg atyja, amíg élt, ember volt. Neve: Dîn Firë (Csendes halandó ember), mely örökké emlékezteti vérvonalára. Dîn nagy áhítattal terjesztett és küzdött az erdőben élő elfek istenségeiért és azok nevében. Mindezt megtudtam az idő alatt, míg szárnyaimat kezelte és élelemmel látott el mindaddig, míg nem voltam ismét képes a repülésre. Ezek a hetek azonban érdeklődővé tettek, a bizalmamba férkőzött, s a csillagok se hiába akarhatták így, hogy találkozzak vele. S ugyan az emberek által beszélt nyelven megértettük egymást, mindketten kíváncsian kérdezősködtünk a másik anyanyelve felől. Míg ő történelmi kultuszt látott az általam beszélt anyanyelvben, én tudásom gyarapítására törekedtem. Dîn hamar rájött, hogy én szomjazom az új dolgok megismerésére és kapva kapott az alkalmon bemutatta a hozzá közelálló személyeket, köztük szíve hölgyét Hui-t (Éjszaka), kinek csakugyan beszédes neve volt. Mágiája az alakváltásra összpontosult, köztük igen kedvelte az éjjel mozgó állatok formáit magára ölteni. Ő volt az, ki lehetővé tette, hogy emberi méreteket öltve tiszteletemet tegyem az erdő elfek lakhelyén, ugyan szorgos odafigyelés és számos idő kellett ahhoz mire sikerült tökéletesen elsajátítanom az alakváltás azon fortéját, mely lehetővé tette a humanoid alak felvételét, illetve azt, hogyha kényelmesen el kívánok férni egy szűkebb helyiségben, de valós kinézetemmel, azt lehetővé tegyem egy kisebbített alakzattal. Más élőlények formájára nem volt szükségem, hogy valaha is magamra öltsem, s elképzelhető volt, hogy megtanulása bonyolultabb, nehezebb lett volna, ha mégis eme szándékra adtam volna a fejemet, azonban az alakváltás számomra hasznosabbik oldalát mutatta meg Hui és nem is kívántam, hogy ennél több időt fecséreljen rám.



Miután sikerült elsajátítanom az alakváltás és tartósabb időre emberi alakot öltenem Dîn bevezetett az Erdei elfek életébe. Megismerhettem a környezetet ahol nevelkedett, barátait, ismerőseit, tanítóit kik örömmel elégítették ki tudásszomjamat. Az elemi mágiák közül a hozzám oly’ közel álló szelet könnyedén elsajátítottam, míg Dîn az általa is alkalmazott fénymágiában való tudását kívánta átadni nekem több – kevesebb sikerrel. Az érdeklődésem meg volt hozzá, csupán kevésbé voltam fogékony az alkalmazására jellememtől fakadóan. Azonban a mágia használatának fortélyait, formáit, lehetőségeit nem csak tőlük, hanem könyvekből is olvashattam, csakugyan ezelőtt el kellett sajátítanom az írás és olvasás rejtelmeit, ezzel kiegészítve hiányos nyelvismeretem, mely semmit sem ér, ha az illető kénytelen eme módon megérteni dolgokat.

A tudás, mellyel gyarapítottam elmémet végeláthatatlannak tűnt, mihelyst Dîn a letelepedés helyett zarándokút mellett döntött, melyre engem is magával hívott. Vonakodtam az ötlettől, hiszen ismertem már annyira, hogy tudjam, nem hiába hagyja el az elfek lakta környezetet, azt a helyet, ahol felnőtt, élt évekig… konkrét oka is volt ennek, szívfájdalma pedig szerelmére összpontosult, kit nem vehetett el félvérsége okán, s a szomorúság diktálta azt, hogy útra keljen harc és küzdelem nélkül, melyet Huiért tehetett volna. Döntésemet kisvártatva hoztam csak meg, s talán pont időben, mert egyedül a nagyvilágban, hiába ezernyi tapasztalata, számára is veszélyes volt. Fenték rá a fogát, amiért nem hagyta életemet csak úgy elvenni, hogy páncélt készíttessenek belőlem, s bosszújukat tettlegességgel kívánták kifejezni a több évtizeddel ezelőtti múltbéli esemény után, melyet jómagam hiúsítottam meg és segítettem barátomnak a túlerővel szemben.

Ezt követően vele tartottam vándorútján, mely hitének terjesztését is magába foglalta. Akadt közöttünk szópárbajok erről, mikor nézeteink nem egyeztek az istenekkel kapcsolatban, mígnem népem vallását, és az általa diktáltakat is sikerült elfogadnom. Utunk több államot is keresztülszelt, rengeteg helyen megfordultunk a kontinensen, mígnem démoni invázióról kaptunk híreket. Tudtuk, hogy nekünk jelen kell lennünk népünk oldalán a küzdelemben, ennek folytán mindkét háborút végigvívtuk. Ám az elsőt áldott szerencsével sikerült átvészelnünk, s ámbár a második háborút sokkal könnyebben billentettük oldalunkra a nyereséget, a csillagok nem úgy írták meg a jövőt, hogy ne veszítsünk el számunkra fontos személyeket.



Szomorú pillanatok közé tartozott, amikor Silmë-t, ősömet láttam csapdába esni és képtelen voltam segíteni rajta, hisz tudásom igen előkelő volt, az évek folyamán rengeteget tanultam, tapasztaltam és mindez kevésnek bizonyult arra, hogy megmenthessem azt, ki számomra fontos volt az életben. Hitem ez egyszer megrendült a csillagok akaratának irányába. Képtelen voltam felfogni, hogy ez volt megírva családunk nagy ékességének.

Dîn megértette, hogy miért vágyom magányra, s mi az oka annak, hogy visszavonulni kívántam a hegyekbe. Nem tartóztatott fel, bár a búcsú cseppet sem volt egyszerű, hiszen az idő folyamán szoros baráti kapcsolat alakult ki közöttünk, mely már – már nevezhető testvéri viszonynak is. Már ha ilyesmi fajta kötelék elképzelhető egy fél-elf és egy sárkány között.

Visszatértemkor gyakran ütöttem el semmittevéssel mindennapjaimat, mígnem hiányozni kezdett a régi élet; a tudásvágy kísértő képe üldözött, s kezdtem megbánni a csillagok akaratának döntését illető negatív gondolataimat. Elismertem, hogy nem hiába írták meg ezt ősömnek, s bizonyos voltam benne, hogy ő is ott van már az esti égbolton és figyel engem. S ha így van, nem okozhatok neki csalódást, nemigaz?

Következő vedlésem a smaragdszín pikkelyeket felváltotta az aranysárga ragyogású páncélzat. Egy könnyed lépést tettem afelé, hogy Silmë nyomdokaiba léphessek, s a sok évtized, melyet magányomba fordulván töltöttem el ismét vándorútra invitált. Járni akartam erdőségek ösvényein, puszták végelláthatatlan területén, új dolgokkal, ismeretekkel gyarapítani tudásomat, s a régieket felélénkíteni.

Így történt, hogy Edhealasse havában egy aranyszín sárkányt láttak elröppenni hegyek és völgyek felett az éjszakai égbolton.



Az eredeti FRPG-ben
Tela’sildë Sarangerel a fórumon 2013 Április 29-én jelent meg, de nem vett részt egy kalandban se.

A 2013-as játékban


Tervezve volt, hogy Tela’sildë Sarangerel egy játszható csapattárs lesz a játékban, de a játék sohasem ment túl a tervezési szintnél, és nem lett belőle semmi.