Arqun Valsavis/hu

Arqun Valsavis egy Neressai harcos.

Külső megjelenés
hát egy veterán lovas katona az esetek többségében ritkán csinos. Igaz, hogy nem olyan vaskos, kövérkés emberek mint a nehézvértes lovagok, elvégre nem kell harminc kiló vasat hordozniuk, de mivel páncélzatuk kevésbé védi őket, gyakran keverhetőek össze egy kezdő nekromanta által jól-rosszul összefércelt zombival. Arqunra is igaz mindez, a lábaitól a nyakáig súlyos sebhelyek nyomai borítják, ronda vágások és mély szúrások hagytak emléket a bőrén. Amúgy viszonylag alacsony ember, legfeljebb 170 centi, de mokány, kemény, inas fickó, közel járhat a 80 kilóhoz. Jéghideg, kék szemei egy súlyosan roncsolt arcból merednek a világra, amelynek alsó részét egykoron szabályosan szét kellett égesse valami komolyabb hőforrás. Emiatt nem is visel szakállat avagy bajuszt, komoly az esélye: már egyáltalán nem nő arcszőrzete. Haja is korán ritkulóban van, fejteteje majdnem kopasz, körben is meglehetősen rövidre vágva hordja ezt a gesztenyebarna, gyenge, vékonyszálú "hajkoronát". Igaz legtöbbször ezt nem is látni, a forró vidékeken elterjedt khafiyát (turbánszerű fejfedő, aminek van egy arc elé tekerhető sál része) visel legszívesebben. Aligha kopaszságát szégyelli, neki már nem nagyon maradt mire hiúnak lennie. Nyaka alatt egy billogsütő vas nyoma, ami a hozzáértők előtt a Bru'k ork törzs rabszolgájaként azonosítja és amit valaki (mindenkinek logikus megérzése, hogy maga Arqun) megpróbált szó szerint lenyúzni onnan egy életlen pengével. A billog megsérült, de még kivehető. Ritka randa egy látvány a csavargó...

Jellem
Nem mindenkinek jut csillogó, fényes élet egy lovagvár nagytermében, selyem és bársony között felnőve, de a harcos még az átlaghoz képest is nehéz éveket tudhat maga mögött, ami nagyon megviselte a pszichéjét. Arqun kiégett, hitét és illúzióit vesztett, öntörvényű alak. Oda a hazája, a becsülete, a meggyőződése és a családja. A férfi összeroppant, mára egykori öntudatának csak pislákoló darabjai maradtak. Meglehetősen önközpontú, önzőnek is mondhatnánk, aki valami elképesztő vehemenciával ragaszkodik az élethez, bár maga sem tudná megmondani, hogy miért. Egyszerűen túlélő típus. Ha nincs oka rá, akkor nem igyekszik mások ártalmára lenni, de ha éppen üres a hasa és jobb nincs, hát pár napi élelem meg szesz értékéért elvágja valakinek a torkát az utcasarkon. Egykori becsülete romjai még megvannak, várandós asszonyra és serdületlen kölyökre nem emeli a szablyáját, de itt nagyjából ki is fújtak az erkölcsi kötelmei. Még nem igazán gonosz, még egészen nem emésztette fel a világ, de már nem sok kell hozzá. Jelenleg olyan mint egy űzött, megvetett, megrugdosott állat. Gondolkodás nélkül mar, menekül és ha tud felejt. Pénzen vett szerelem, rossz, híg sör, vagy bármi ami akad. De a szajhák savanyú csókja és a méregerős törp pálinka gyomrot maró ereje mögött van még valami. Valami, ami már igazán meg sem rémíti. Az ork rabszolgavermek mélyét csak úgy éled túl, ha megtanulsz megölni magadban valamit, ami emberré tesz. A könyörületet, a megbocsájtást, a szeretetet. Arqun elméje nem bírta el épen azt az időszakot, érzelmi világa összeomlott, elméje félig-meddig meghasadt. Nincs benne egy második személyiség, de időnként jelleme eltorzul. Nem tudja mi váltja ki. Néha a részeg bódulat. Máskor az orkok látványa. Az szinte mindig. Ilyenkor érzelemvilága eltűnik. Kegyetlen lesz, szadista. Élvezi, hogy ölhet, élvezi a félelem csillogását az áldozatai szemében, a vér ízét, amit a fegyvere éléről nyal le. Orkokból viselős szukát vagy karonülő kisdedet éppoly könnyű szívvel, sőt élvezettel! pusztít el, mint ahogy más édes süteményt majszol. És olykor már nem csak orkokat. Mint sötét televény telepszik elméjére lelke igazán sötét, kérlelhetetlen oldala, ami lassan, de biztosan átformálja, megöli és újraalkotja a veterán lelkét. És ami megszületik... na abban csak az igazán perverzek lelhetik csak örömüket. Van-e még neki megváltás? Senki sem tudhatja, de aligha lesz bárki, aki az idejét fecsérelné rá. Ez Arqun. Egy emberroncs, akinek immár sem istene, sem hazája, sem becsülete... de még van fegyvere. Amit el is bír és igencsak tud forgatni...

Életrajza
"Hé! Te! Papocska! Mi lenne, ha befejeznéd végre a szenteskedést, befognád azt a túlméretes pofádat, letennéd a nemesebbik feledet egy lócára és valami piával foglalkoznál?! Ez itt egy kocsma, nem a fény nagyságos igazságáért járnak ide az emberek. Felfogtad?

Nah persze. Titanius, meg az ő igazsága. Phö! Tudod mit? Ma jó kedvem van, vagy csak elég részeg vagyok már, de megpróbálok beleverni valamit abba a kemény fejedbe. Tedd le a szőrös segged és figyelj. Nézz itt körbe. Látod ott a pultnál azt a szakadt rongyokba öltözött vénembert, akinek annyira remeg már az az inas keze, hogy a fél kupa bor is kilötyög? Az egy koldus. Évek óta nyomorog az utcán, se étele, se fedele, pedig, ide a rozsdás bökőt, ha nem, van vagy két fia, mesterember mindegyik, akiket kitaníttatott, meg egy lánya, aki ha nem is világszép, de csak hozzáadta egy eszesebb fajta kalmárhoz. Na meg ott abban a szebb napokat is látott vörösben az a jó negyvenes, kikent-kifent perszóna? Persze, hogy szajha! Ne szenteskedj itt nekem, hanem nyisd ki a füled te szerencsétlen! Nézz csak rá! A legjobb évei mögötte vannak, de még mindig nem vitte semmire. Már egy kis flaskányi mákonyért, vagy akár egy vacsoráért elmenne bárkivel ágyra, de az idő könyörtelen múlik. Már legfeljebb a sötétebb sarkokra állhat ki, hisz a nyaka ráncos, a szeme színtelen, a haja őszül a csókja meg savanyú, mint Kemin legrosszabb bora, amit a lovai csak huggyozni tudnak. Én már csak tudom. Na tudod annak a vén gazembernek a két kölke meg a lyánya ott tesped az összes miséteken, de az apjára egyik se pazarolná a köpetit se, az a szegény szajha meg fél év alatt nem tesz félre már annyit, amiért a bűnbocsánatot mérik felétek. Hát itt akarsz te téríteni szép öcsém? Mert akkor hülyébb vagy a szakadt csizmámnál is...

Ejj a szentedet! Még mindig nem érted? Itt senkit nem érdekel Titanius jósága, meg fénye, mert a magunk félére nem sok esett belőle. Na! Nézz csak körbe. Kemin nem egy gazdag ember. Jó öt éve leégett ez a késdobáló lebuj, azt mikor újra ácsolták, hát föl kellett használni a régi faanyagot is. Nézz csak oda, a szemöldökfára. Jól megfeketedett mi? De hát Keminnek nem volt pénze új anyagra ugye. Na ilyesmi ez is, a helyi felhozatalban. Mindenkinek voltr egy esélye valaha, régen. De mostanra mindannyiunk lelkén szárad néhány üszkös seb, olyasféle mint a megperzselt szemöldökfa a kocsmaajtó felett. Ami emlékeztet rá, hogy lehettünk volna jobbak is, de nem lettünk. Azokat a sebeket nem gyógyítja Titanius csókja. Na eredj, amíg még szépen vagy...

Ejnye ecsém, hát én pedig tényleg abban a hitben voltam, hogy papnövendéknek az okosabbjából válogatnak. Hinnye! Na, de csak megértjük egymást majd a végén, én mondom. Na hegyezd a füledet. Miért vagyok, hogy is mondtad... keserű? Mi a Titanius valaga lennék, he?! Ne sápítozz nekem, fogsz hallani még cifrábbakat is, ha itt maradsz még egy kicsit. Tudod mit? Harminckét éves vagyok. Neressában születtem, Terkemish császár pálcája alatt. Tudod merre van? Helyes, legalább nem kell elkoptatnom teljesen a számat, már így is megszomjaztam. Nah, ez jól esett. Kemin! Még egy ilyen lóhugyot! Tehát. Odaát mifelénk, a hágók népének szülöttei mióta az eszemet tudom, sőt amióta apám apja az eszét tudja, mindég verekedtünk az ork fattyakkal. Szívós, kemény népség, de minket is a legrandább kövekből pattintott ki az első tűz, hát sosem bírtunk egymással. Hogy béke van? Hogy a viharba ne! Mond már meg ezt, ha időd engedi a farkasfattyú orkok portyázóinak is, akik minduntalan át-átcsapnak a határon. Meg ha itt tartunk, hát a mienknek is. Béke? Ecsém, a béke az csak több évre szentesített fegyverszünet. A történelem háborúkból áll, ha eszed lenne tudnád. Mindenki háborúban áll mindenkivel és bárkit látsz, aki nem a te földeden született, jó ha tudod, az ellenséged. Vagy a kölkeitek lesznek azok. Egyre megy. Na itt születtem meg és itt is iperedtem fel. Apámat senki nem ismerte. Anyámat mondjuk annál többen, de nem panaszkodhatok. Egész szépen felnevelt, míg annyira megcseperedtem, hogy beállhassak vízhordónak a sereghez, mint a magamféle kölykök többsége. Anyám, miután annyira öreg lett, hogy kuncsaft nem akadt igazán, levetette magát a Nagy Kopaszról. Szép nagy hegy az, csendes folyóval az aljában. Mondom, odafigyelt rám. Elvitte a víz testét, nem kellett temetéssel bajmolódni. Na szóval felnőttem és mivel a lovakkal mindég megértettem magamat, meg ügyetlen sem voltam, hát kiképeztek a könnyű lovassághoz. Még ma is megbírom a szablyát meg a lándzsát épp úgy, ha nem különbül mint a ti fényesre suvikszolt páncélú ideáljaitok. Én mondom neked: bolondok azok a címeres lovagok egytől egyig. No, de másról folyik most a szó.

Megszolgáltam a zsoldomat, meg amit rám költött a sereg. Meg én, becsülettel. Kétszer gázoltam derékig az ork földek mocsaraiban, rágódtam párolt csizmatalpon szekérvár mélyén, öt jó lovat lőttek ki alólam. Verekedtem ork portyázóval, hegyi rablóval, vagy bármivel, amire azt mondták: verekedni kell vele. Feküdtem seblázban a lovam nyergébe kötve, meneteltem annyit, hogy két jó hátas döglött ki alólam, de a császár katonája voltam, tudtam a dolgomat. Mikor egy cölöpsánc alapjában ütöttem az orkokat hajnalig, miközben két strázsamester dőlt ki mellőlem s jómagamnak vassal együtt vágta szét a vállát egy jóképű ork balta még külön zsoldpénzt is kaptam, meg a tisztem hősnek nevezett. Meg példaképnek. Tudod, ha eleget vedeltem, akkor még el is tudtam hinni. Akkor volt két-három óra mikor elfelejthettem mi teszi a hőst. Nem kellett emlékeznem arra a vizenyős cuppanásra, arra a hangra, ami akkor van, ha a kegyelemtőröd benyomorgatod a bajtársad torka alá, akivel két napja még odahagyott asszonyról meg kölykökről beszélgettél az őrség unalommal döglesztő óráiban. Csak mert ez az az egy dolog, amit még megtehetsz érte. No de ez semmi, ez csak a katonaélet, ha nem suvikszolt vértben illegeted magad Titanius nevében a kikencézett úri lyányok előtt valami nagy, marha ménen. No de haladjunk csak tovább.

Huszonöt se voltam, mikor egy éjen rajtunk ütöttek a Bru'k portyázók. Főleg a fejünkön. Főleg vasdurunggal. Túléltem. Meg a halálmenetet is a földjeikre valami igavonó után kötve. Harminc bajtársból huszonnégy megdöglött, én odaértem. Levették a bilincset, nekiugrottam az őrnek és kitéptem a gégéjét. Leagyaltak persze, azt hittem agyon is vágnak, de nem volt olyan szerencsém. Nem ám. A Bru'k béliek még az orkok között is barbár állatok. Megbecsülik a harcosfélét. Már a maguk módján... A gödörbe kerültem. Rabszolgaverembe. Pár naponta kellett szórakoztatnunk a törzs népét. Megmutatni a tüzet, ami a szívünkben van. Gladiátor lettem na. És öltem. Öt év alatt mennyit? Ne kérdezd. Nem tudom. Harminckettő után már nem számoltam. Megtanultam úgy forgatni a kardot, mint kevesen. Megtanultam hol kell elharapni egy ember torkát, ha a pengém eltörött. Ó igen. Sokat tanultam. Nem olyan kényes már a gyomrom, mint kölyökkoromban. A penészes, száraz kenyér, a poshadt víz, meg a zsírosabb csótány egyként jó falat. Akkor is, ha egy rabtársad vére folyik rajta. Akkor is ha te tépted fel a gigáját érte, hogy legyen elég zabálni valód. Mert ha legyengülsz, legyőznek. Ha legyőznek, akkor meghalsz. Nem sokak arcára emlékszem azok közül, akiket megöltem a veremben. Talán csak annak a gyereklány felderítőnek az utolsó pillantására a negyedik évből. Hiába no. Az ember azt nem felejti el, ha ki kell tekernie a saját húgának a nyakát. De nem volt más választás. Sérült volt a lába. Neki nem volt esélye. Nekem igen.

Volt egy esélyem. Öt év után, de volt. Hogy menekültem meg? Fogalmam sincs. Alig vannak emlékeim. Az őrt a láncommal fojtottam meg, a derekamba két nyilat kaptam, amíg az erdő felé futottam. Lápok mélyén és csalánnal benőtt csalitosban botorkáltam. Bogyókat meg dögöket ettem. Meg ork húst. Ne tudd meg, rothadt egy íze van, de ha csak az jutott éppen. Ha sikerült kibeleznem valamelyik üldözőmet. Egy rothadt év volt, de kijutottam. Lesoványodva, lázbetegen értem el a hegyvidéket, haza mégsem mehettem. Én a "hős", mostanra dezertáns hazaáruló lettem volna. Ó, persze, lehet, hogy elhitték volna, hogy kijutottam. Egy kínvallatás után persze, nem kém vagyok-e... Kraah bíra nem tartozik a hiszékeny emberek közé. Megöltem valami hegyi embert, a bundáiba burkolózva botorkáltam át a hegyeken. Aztán zsoldos lettem, ha sikerült. Értek a fegyverhez, a nyomokhoz meg a terephez, karavános kereskedők szívesen látják az ilyesfélét. Ha más nem adódott, akkor meg útonálló. Semmit sem köszönhetek az istenednek. Nem mentette meg a bajtársaim. Sem a húgom. Sem mást. Én átverekedtem magam azokon a hágókon. Meg a lápon. Okádtam ork tetem felett és zabáltam tovább. Titanius meg kinyalhatja a szebbik felemet. A pálinka elfeledteti azt a fáklyát, amit a képembe nyomtak, miután szemközt köptem az ork felügyelőt. Meg azt az éjt a lápban, amikor egy csorba késsel metéltem a bőrömet a billogom alatt. Mond csak, papocska, hány ima után felejteném el ugyanígy? Na látod, nem kell mondanod semmit. Ezért jobb isten nekem a gabona párlata, mint a fény nagyságos ura. Most pedig tisztulj innen, mielőtt nálam mogorvább is megtalálna."

Másnap a főtéren arcát sötét khafiya mögé rejtő alacsony, mokány férfi hallgatta a hírverő szavait. A kölyökképű papról üvöltözött, egyházi jutalomról a nyomravezetőnek, aki megmondja, mégis hogy került fültől-fülig érő mosollyal egy kanálisba. Undorodva köpött ki maga elé, majd visszahúzta a rongyot roncsolt ajkai elé. Vannak akik még nála is jobban zokon veszik a szenteskedést pár pohár után. De nem fogja feldobni őket azért a két aranyért. Elvégre egyfajta testvériség ez is. Emberbőrbe bújt hiénák gyülekezete, akiknek csak ennyi maradt. A tisztes emberek szemében kártékony férgek, de... még a férgeknek is megvan a maguk légiója, ahol a bajtárs ugyanaz marad, mint az élet fényesebb oldalán. Lassú léptekkel indult tova, elvégre ideje munkát... vagy prédát kerítenie.

Az eredeti FRPG-ben
Arqun Valsavis a fórumon 2013 Május 20-án jelent meg, de nem vett részt egy kalandban se.

A 2013-as játékban


Tervezve volt, hogy Arqun egy játszható csapattárs lesz a játékban, de a játék sohasem ment túl a tervezési szintnél, és nem lett belőle semmi.